Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У лютому 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Бабенко Ю.С. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 28 червня 1976 року виконавчий комітет Шевченківської Ради Київської міської ради видав Ордер №281859 на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] на ім`я батька позивача - [PERSON] , згідно з яким до складу сім`ї входять: [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (сестра позивача). [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] померли, квартира до теперішнього часу не приватизована. Разом з тим, у квартирі крім позивача також зареєстровані двоє дітей покійної сестри позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Позивач посилається на те, що місцезнаходження відповідачів на теперішній час невідоме, фактично за вказаною адресою [PERSON] не проживає з 2018 року, а [PERSON] - з 2011 року, жодного разу за місцем реєстрації не з`являлися з вказаного часу, не несуть витрати, пов`язані зі сплатою комунальних платежів за житло, їх особистих речей в квартирі немає, зняти з реєстрації відповідачів немає можливості, оскільки про їхнє фактичне місце проживання, контакти позивачу нічого невідомо. Перешкод в користуванні квартирою відповідачам позивач не чинив, вони добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням та зняття з реєстрації, необхідно позивачу для реалізації права на приватизацію вказаної квартири, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом та посилаючись на положення ст. ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування вказаною вище квартирою. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу справ від 06 лютого 2025 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 13 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого розгляду на 18 березня 2025 року. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року залучено Оболонську районну в місті Києві державну адміністрацію до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про залишення без розгляду частини позовних вимог задоволено Залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація; Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням на 23 червня 2025 року. Від предстаників третіх осбі надійшли письмові пояснення та клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2018 року [PERSON] в квартирі не проживає, його речі відсутні. Він неодоразово притягувався до кримінальної відповідальності. В останнє бачив його в 2018 році. Стосунки не підтримують, місцезнаходження невідоме. Представник в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просили їх задовольнити, з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили обставини не проживння [PERSON] в житловому приміщенні квартири з часу смерті його матері з 2018 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином шляхом надсилання судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання та шляхом надіслання смс-сповіщення. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Суд на місці ухвалив проводити розгляд справи без участі осіб, що не з`явилися. Суд, вислухавши сторону позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Фактичні обставини справи Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Судом встановлено, що 28 червня 1976 року виконавчим комітетом Шевченківської Ради Київської міської ради видав Ордер №281859 на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] на ім`я батька позивача - [PERSON] , згідно з яким до складу сім`ї входять: [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON] (сестра позивача). Згідно з свідоцтвом про смерть, виданим повторно, Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 10 серпня 2024 року, серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Згідно зі свідоцтва про смерть, виданим повторно, Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 10 серпня 2024 року, серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Отже, всі інші члени сім`ї, на ім`я яких видано Ордер № 281859, окрім позивача померли, квартира на час розгляду справи не приватизована. Разом з тим, згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 1103467 від 10 лютого 2025 року син покійної сестри позивача [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК України дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з положень 71, 72 ЖК України саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідка, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач [PERSON] з 2018 року не проживає за місцем реєстрації, з вказаного часу, не несе витрати, пов`язані зі сплатою комунальних платежів за житло, його особистих речей в квартирі немає, його місцезнаходження на сьогодні невідоме, будь-які витрати по утриманню житла не несе. Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідач [PERSON] не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] втрачений інтерес до спірної квартири. Відповідач з 2018 року у квартирі не живе та жодного разу з вказаного пероду у ній не з`являвся. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач понад 7 років не проживає в квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зареєстроване місце його проживання. На підставі викладеного та

Outcome: approved