Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачки судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 03.10.2018 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, стягнуто з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання спільних неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 17.04.2018 і до досягнення старшою дитиною повноліття. Зазначив, що з 25.01.2018 [PERSON] не проживає разом з позивачем та дочками, вона пішла з дому, покинула позивача та дітей, забрала свої речі та залишила нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначає, що дає згоду на розірвання шлюбу, залишає своїх дітей на утримання та виховання батька та не заперечує проти позбавлення її материнських прав. Стверджує, що з моменту ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів колишня дружина до дітей ні разу не з`являлась, на їх утримання не дала жодної копійки, їхнім життям та навчанням і вихованням не цікавиться взагалі. Вказав, що його доньки [PERSON] та [PERSON] після залишення їх мамою, живуть разом з позивачем, і він повністю їх утримує та виховує. Відповідачка на утримання доньок матеріальної допомоги не дає, не спілкується з дітьми і від спілкування із ними свідомо ухиляється, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальноприйнятих норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено в ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Дочки не отримують від матері жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Звертає увагу, що відповідачка по справі ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків по вихованню дітей, навіть не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, не відвідувала і не відвідує дітей вдома. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.08.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 03.10.2024 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 02.10.2024 №868/17/01-12, відповідно до якого орган опіки та піклування Ужгородської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 08.01.2025 суд постановив закрити підготовче провадження за даним позовом та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити, зазначив, що наразі він повторно одружився, виховує своїх доньок разом з новою дружиною, відповідачка взагалі участі у вихованні доньок не бере. Представник позивача в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові. Зазначила, що з жовтня 2018 [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме не піклується добровільно про матеріальний стан, що підтверджується наявною заборгованістю зі сплати аліментів, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, як мати не проявляє ніякого зацікавлення до своїх дітей, не цікавиться станом здоров`я своїх доньок, ніяким чином не проявляє батьківської уваги та не піклується про них, не приймає участі у їх вихованні та не бере матеріальної участі у їх вихованні. Батько самостійно повністю забезпечує всі необхідні потреби у фізичному та духовному розвитку своїх дітей Відповідачка з`явилась в судове засідання, призначене на 30.08.2024, просила надати час на ознайомлення з матеріалами позовної заяви та надання відзиву, проте після оголошеної перерви в судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась своєчасно і належним чином. Поважність причин неявки суду не повідомила. У встановлений судом строк відзив не подала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, при прийнятті рішення просив врахувати висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 02.10.2024 №868/17/01-12. Так як відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання та не подала відзив, а позивач та його представник не заперечують проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі. під час якого у подружжя народились двоє дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком записаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] ; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьком записаний - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . 03.10.2018 рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано, стягнуто з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання спільних неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.04.2018 і до досягнення старшою дитиною повноліття. 19.08.2022 [PERSON] повторно уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Згідно з довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 24.06.2015 №№2106-912, видана [PERSON] , та від 14.02.2019 №2106-5000033442 та №2106-5000033420, видані [PERSON] та [PERSON] відповідно, фактичним місцем проживання відповідно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є [ADDRESS] . До матеріалів справи також додано копію довідки відділу реєстрації місця проживання департаменту забезпечення надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2024 №3041/03.4-21, відповідно до якої згідно з відомостями реєстру територіальної громади за адресою [ADDRESS] станом на 24.05.2024 зареєстровані такі особи: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . Вказане підтверджується і копією будинкової книги за адресою [ADDRESS] . Також з даних будинкової книги вбачається, що [PERSON] , [INFO] , знята за реєстрації за вказаною адресою 21.04.2021. Судом дослідженні характеристики, надані Ужгородською гімназією імені Другетів на: - [PERSON] , ученицю 7 класу вищезазначеного навчального закладу. Відповідно до наданої характеристики [PERSON] за час навчання зарекомендувала себе старанною, сумлінною, дисциплінованою, працелюбною та уважною дитиною. Вказали, що [PERSON] виховує батько, [PERSON] , який бере активну участь у навчанні та вихованні доньки. Вдома створені всі умови для нормального розвитку дитини. Батько підтримує постійний зв`язок з класним керівником, відвідує батьківські збори; - [PERSON] , ученицю 5 класу вищезазначеного навчального закладу. Відповідно до наданої характеристики [PERSON] навчається в гімназії з четвертого класу. До навчання ставиться відповідально, має бажання вчитись. Скромна , весела, товариська, дисциплінована, самостійна. [PERSON] проживає разом з батьком. Він приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини, бере участь у шкільному та особистому житті дитини, спілкується з вчителями, класним керівником учениці. Хвилюється за її навчання та виховання. Стосунки в сім`ї приязні. Фізичного та психологічного насилля до дітей в сім`ї не виявлено. Вищевказане також підтверджується і наданими довідками Ужгородської гімназії імені Другетів про навчання [PERSON] та [PERSON] у вищезазначеному навчальному закладі. До матеріалів справи позивачем також долучено копію розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа №308/3966/18 від 08.10.2018, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від усіх видів її доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.04.2018 і до досягнення старшою дитиною повноліття, згідно з якою заборгованість по виконавчому листу станом на 30.06.2024 складає 130 638,00 грн. Відповідно до змісту ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право не рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також згідно положення ч.8 ст.7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ст.150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч.3,4 ст.155 СК України). Також згідно положення ч.8 ст.7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати і батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише на підставі фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. У матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02.10.2024 №868/17/01-12, в якому орган опіки та піклування враховуючи інтереси малолітніх [PERSON] та [PERSON] вважає за доцільне позбавити батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також у вищевказаному висновку зазначається, що питання позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому, яке відбулось 01.10.2024. Було заслухано думку батька дітей щодо вирішення даного питання, який зазначив, що мати доньок протягом тривалого часу жодної участі у житті малолітніх доньок не приймає. Мати дітей на засідання комісії не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце її проведення (запрошення 24.09.2024 №799/17/01-19 надіслане рекомендованим листом на адресу фактичного місця проживання за вказівкою [PERSON] ). Враховуючи інтереси дітей комісія прийняла одноголосне рішення рекомендувати органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому підготувати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] вважають, що всі наведені обставини свідчать про те, що мати дітей свідомо ухиляється від їх виховання, не піклується про фізичний і духовний розвиток доньок, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає [PERSON] та [PERSON] доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. Суд звертає увагу, що у вказаному висновку не викладено беззаперечних обставин винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення від виховання дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав суду не було надано. В силу статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які не мають для суду наперед встановленого значення, а тому, наданий висновок Органу опіки та не має обов`язкового характеру та судом оцінюється в сукупності з іншими зібраними по справі доказами. У статті 19 СК України зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи вищенаведені обставини, суд не бере до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її доньок, оскільки, на думку суду, вказаний висновок недостатньо мотивований, зокрема, не аргументовано, які саме інтереси малолітніх дітей враховано та яким чином позбавлення батьківських прав забезпечуватиме інтереси самих дітей. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивачку. Оцінюючи вище вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом під час розгляду справи встановлено, що дійсно відповідачка [PERSON] як матір неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , неналежно виконує покладені на неї батьківські обов`язки, недостатньо приймає участь у вихованні та утриманні своїх доньок, не цікавиться їх інтересами, потребами, своїми діями віддаляє від себе дітей, та не може в подальшому вимагати від них достатньої зацікавленості своєї участі в їх житті. Проте, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла насильство по відношенню до них чи вчиняла інші подібні дії. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Крім поданих позивачем доказів недостатньої батьківської уваги відповідачки щодо своїх дітей повинні мати місце інші законні підстави для задоволення позову. Відтак, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про її ухилення від виховання дітей і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дітей. Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню дітей, при цьому доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. Оцінюючи копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 13.03.2018 щодо незаперечення останньою проти позбавлення її материнських прав щодо її неповнолітніх дітей, суд зазначає, що у постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відповідно до частин 2, 3 статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В порядку ст. 171 СК України судом здійснено з`ясування думки малолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , які пояснили суду, що вони наразі мешкають разом із батьком (позивачем) та його новою дружиною, яку називають мамою [PERSON] . Старша донька [PERSON] вказала, що останній раз мама приходила рік назад минулого літа. Жодних наступних зустрічей не було, мати не телефонує, вони з нею не спілкуються. Молодша донька [PERSON] вказала, що маму практично не пам`ятає. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21). Також, суд наголошує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. У постанові КЦС ВС від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 зроблено висновок, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На думку суду, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до положень статті 166 СК України позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі, не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що відповідачка, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання доньок, які проживають з батьком. Проте мати зобов`язана вживати усіх можливих заходів щодо спілкування з доньками, участі в їх житті, матеріально підтримувати їх. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, що в першу чергу відповідатиме інтересам дітей, попередивши останню про необхідність змінити ставлення до виховання доньок. На підставі ст. ст. 7, 24, 56, 121, 141, 150, 164, 166, 180-182, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed