Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Фільварочна О.Б., звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , та встановлення факту самостійного виховання дочки. В обґрунтування вимог позивач вказав, що з 21 листопада 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2016 року. Від даного шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідачка не приймає участі у вихованні дочки. Дитина проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Він самостійно займається вихованням дитини, дбає про забезпечення її побутових потреб та розвиток, створює належні умови для здобуття освіти та піклується про її здоров`я. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року зобов`язано Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити . Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце була повідомлена належним чином. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки. Відповідачка [PERSON] була присутня у попередніх судових засідання та заперечила щодо задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без їх участі. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 січня 2017 року, виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №1030. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2016 року шлюб між сторонами спору розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб серій [NUMBER] від 26 квітня 2018 року, виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області слідує, що 26 квітня 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Як вбачається із довідок №511 від 23 жовтня 2019 року, №28 від 08 червня 2022 року, №75 від 22 січня 2024 року та №104 від 10 жовтня 2024 року, виданих об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Оболоня 11», [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] по [ADDRESS] . Згідно відповіді Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації за №328/01-32/6 від 24 жовтня 2024 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у 2016 році зверталися до Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації з приводу невиконання батьківських обов`язків [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] . Останнім рекомендовано звернутися до Управління молодіжної політики та захисту дітей ТМР. Відповідно до відповіді Управління молодіжної політики та захисту дітей ТМР від 21 жовтня 2024 року № 112, [PERSON] , [PERSON] усно зверталися в службу у справах дітей управління молодіжної політики та захисту дітей ТМР по питанню ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітньої дитини [PERSON] . Як вбачається із відповіді на запит наданої Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області, 14 січня 2016 року та 07 листопада 2016 року [PERSON] зверталася до органів національної поліції із заявою про те, що її невістка [PERSON] неналежно виконує свої батьківські обов`язки відносно малолітньої дитини [PERSON] . Згідно відповіді Тернопільського дошкільного навчального закладу №24 Тернопільської міської ради Тернопільської області за №23 слідує, що [PERSON] відвідувала дошкільний заклад з 19 вересня 2016 року. Під час перебування в закладі дитину забирали з садочку бабуся або тато, оплату за харчування проводить батько [PERSON] . Відповідно до відповіді Тернопільського закладу дошкільної освіти №38 Тернопільської міської ради за №36 від 21 жовтня 2024 року встановлено, що [PERSON] відвідувала вказаний навчальний заклад з 06 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року. Зі слів вихователя [PERSON] , мама дитини не відвідувала. До дитячого садка приводив та забирав дитину батько [PERSON] . З відповіді Тернопільського навчально - виховного комплексу «Школа - ліцей №6 імені Н.Яремчука» Тернопільської міської ради Тернопільської області за №59 від 22 жовтня 2024 року встановлено, що [PERSON] навчається у вказаній школі з 01 вересня 2020 року. Вихованням дитини займається батько [PERSON] , мати [PERSON] навчанням дитини не цікавиться. Як слідує з декларації №0001-Х2Х1-3010, [PERSON] надаються послуги первинної медичної допомоги КНП «Центр медико - санітарної допомоги» ТМР, лікар, який надає ПМД Бугера Оксана Петрівна , законний представник - [PERSON] . Як слідує із акту обстеження умов проживання, складеного Управлінням сім`ї, молодіжної політики, та захисту дітей Тернопільської міської ради, квартира [ADDRESS] розміщена на 7 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3 кімнат. Умови проживання в будинку добрі. Дитина має окрему кімнату, з усіма необхідними речими. За вказаною адресою проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Стосунки, традиції сім`ї доброзичливі та родинні. Згідно довідки Військової частини [NUMBER] №550 від 30 жовтня 2024 року вбачається, що [PERSON] перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині [NUMBER] з 06 жовтня 2024 року. Відповідно до наказу Управлінням молодіжної політики та захисту дітей ТМР за №221 від 04 листопада 2024 року, [PERSON] тимчасово влаштовано в сім`ю бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на одну житлову площу строком на шість місяців. З долучених платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент банк» встановлено, що позивач на постійній основі перераховує на картковий рахунок [PERSON] кошти, призначення платежу: Діані З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 17 березня 2025 року за № 7328-Ю, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №316 від 12 березня 2025 року слідує, що [PERSON] була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, повідомила, що після розірвання шлюбу [PERSON] проживала із нею до досягнення трирічного віку. Згодом батько забрав від неї дочку, оскільки він матеріально забезпечений краще, має власне житло і доходи. Вказала, що спілкувалась з дитиною під час проживання її разом із батьком, завжди підтримувала із нею контакт, приймала участь в її утриманні, купляла необхідні речі, одяг, взуття, подарунки. Повідомила, що у жовтні 2024 року, після того як позивач вступив до лав ЗСУ, мати позивача вимагала, щоб вона відмовилась від дитини, для того щоб у батька була можливість звільнитися з військової служби. Вона любить свою дочку, піклується про неї, незважаючи на те, що дівчинка проживає окремо. Після цих подій вона не може налагодити контакт із донькою, дитина не відповідає на її дзвінки. З 2018 року перебуває у шлюбі, в якому має ще одну доньку, яку виховують спільно із чоловіком. Заперечила щодо позбавлення її батьківських прав. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дочки [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка була вихователем [PERSON] у ДНЗ, суду пояснила, що матері дитини не знає та ніколи не бачила. Знає батька, який приводив дитину до садку та піклувався про неї. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка матір`ю [PERSON] , пояснила, що протягом останніх 10 років [PERSON] до дитини не з`являється і дитиною не цікавиться. [PERSON] покинула сім`ю, коли [PERSON] було 2,5 роки, і з того часу вихованням дитини займається батько. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, суду пояснила, що знає [PERSON] з її народження. Відповідачку бачила лише коли сторони спору одружились. Знає, що позивач хороший батько, сам виховує та піклується про доньку. Свідок [PERSON] , яка була вчителем дитини у початковій школі, пояснила, що знає батька, оскільки саме він піклувався та здійснював догляд за дитиною. Матері не знає та ніколи не бачила. В судовому засіданні була заслухана [PERSON] , пояснила, що не бажає контактувати з матір`ю і уникає спілкування з нею. Її батько на даний час перебуває в ЗСУ і вона проживає разом із бабусею. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до вимог статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до вимог частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. В оцінці обставин справи, суд, виходить з того, що першочергове значення мають якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. В оцінці доводів позову суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, посилався на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться донькою, не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Водночас, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та достатніми доказами. Як вже зазначалось судом, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, Верховних Суд у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд критично оцінює довідки з навчального закладу, в якому навчається дитина, та інші письмові докази, подані позивачем, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки такі докази не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, так як беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення матері від виконання обов`язків з виховання дитини. Також суд критично оцінює покази свідка [PERSON] , [PERSON] , які є відповідно близьким родичем та знайомим позивача, а тому вони можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи. Більше того, надані ними пояснення не підтверджують обставин, які б свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки такий висновок узгоджується з встановленими судом обставинами. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. Навпаки, в судовому засідання встановлено, що відповідач не втратила інтерес до дитини та намагається налагодити контакт із донькою. Двічі приходила у судові засіданні 12 грудня 2024 та 10 березня 2025 року, на яких заперечила щодо позбавлення її батьківських прав, а 22 січня 2025 прибула у суд, однак запізнилась на судове засідання. На засіданні органу опіки та піклування відповідачка також була присутньою та повідомила, що після розірвання шлюбу з батьком дитини, [PERSON] проживала із нею до досягнення трирічного віку. Згодом батько забрав від неї дочку. Вказала, що спілкувалась з дитиною під час проживання її разом із батьком, завжди підтримувала із нею контакт, приймала участь в її утриманні. У жовтні 2024 року, після того як позивач вступив до лав ЗСУ, мати позивача вимагала, щоб вона відмовилась від дитини, щоб у батька була можливість звільнитися з військової служби. Після цих подій вона не може налагодити контакт із донькою. Вона любить свою дочку, піклується про неї, незважаючи на те, що дівчинка проживає окремо. Вказані дії відповідачки свідчать про бажання останньої брати участь у вихованні доньки та прикласти свої зусилля і змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. Судом також встановлено, що на вказаному засіданні органу опіки та піклування 12 березня 2025 року розглядалась заява матері про її участь у вихованні дитини, порядок побачень матері із донькою. Із пояснень адвоката позивача у судовому засіданні встановлено, що органом опіки та піклування встановлено графік побачень матері із донькою один раз на тиждень, однак саме донька відмовляється зустрічатись із матір`ю. Ті обставини, що між матір`ю та донькою на даний час напружені відносити та донька, з певних причин, можливо через перебування батька на військовій служби за призовом по мобілізації, не бажає спілкуватись із матір`ю, без надання доказів її винної поведінки та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, не є підставою для позбавлення батьківських прав. Сам по собі той факт, що донька не бажає спілкуватись із матір`ю та має більш тісний зв`язок із батьком, не свідчить про свідоме, винне ухилення матері від виконання покладених на неї обов`язків щодо виховання доньки та не є підставою для позбавлення її батьківських прав. Присутня у судовому засіданні донька [PERSON] підтвердила той факт, що мати інколи телефонує, однак вона не бажає з нею спілкуватись та зустрічатись. Таким чином, позивач не довів та не надав суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Враховуючи вищенаведені вимоги закону, встановленні обставини справи та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення матері батьківських прав щодо доньки [PERSON] слід відмовити Суд також не вбачає підстав для встановлення факту самостійного виховання доньки батьком З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня донька проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і вихованні. Разом з тим, в силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав. Надані суду докази лише свідчать про факт проживання неповнолітньої доньки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та утриманні дитини. Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що на даний час донька проживає з бабусею, а батько перебуває на військовій служби за призовом по мобілізації. Водночас, суд вважає, що в діях відповідачки частково має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно доньки [PERSON] , а тому її слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed