Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в жовтні 2024 року звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. За вказаною позовною заявою позивач [PERSON] просить визнати поширену інформацію відповідачем [PERSON] недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію, яка містилася в її скарзі, адресованій Таїровському селищному голові Хасаєву Т.Х. наступного змісту: «Депутат [PERSON] ображає волонтерів, зіштовхує ворожбу між мешканцями громади. Приїжджає до людей адресно (пропонуючи свою незрозумілу допомогу ) не в своєму окрузі. А також чинний депутат ( [PERSON] так як він депутат у Таїровській громаді, я вважаю, що він не гідний бути депутатом). Прошу комісію з депутатської етики розглянути поведінку, яка несе за собою колоборанскье ставлення до волонтерів та мешканців Таїровської громади». Також просить зобов`язати відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію щодо нього та стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50\~000,00 грн. Ухвалою судді від 25.09.2024 року провадження у справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 31.10.2024 року через підсистему ЄСІТС «Електроний суд» була подана заява представника [PERSON] адвоката Мацко В.В. про забезпечення доступу до електронних доказів та матеріалів справи через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», яка в подальшому була задоволена та забезпечено відповідний доступ та сторони. 06.11.2024 року представником відповідача адвокатом Мацко В.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові повністю. Під час судового засідання 14.01.2025 року судом було забезпечено збір доказів на підставі клопотання представника Позивача [PERSON] адвоката Білозор О.О. та призначено по справі судово семантико-текстуальну експертизу, проведення, якою доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (вул.Рішельєвська, 8, м.Одеса), на вирішення якої поставити питання: 1) Чи містяться у скарзі [PERSON] від 03.04.2024 року на адресу Таїровського селищного голови Хасаєва Т.Х. наступного змісту: «Депутат [PERSON] ображає волонтерів, зіштовхує боротьбу між мешканцями громади. Приїжджає до людей адресно (пропонуючи свою незрозумілу допомогу) не на своєму окрузі. А також чинний депутат ( [PERSON] так як він депутат у Таїровській громаді, я вважаю, що він не гідний бути депутатом). Прошу комісію з депутатської етики розглянути поведінку, яка несе собою колаборантське ставлення до волонтерів та мешканців Таїровської громади» висловлювання образливого характеру щодо позивача [PERSON] ? 2) Чи є висловлювання, викладені у скарзі [PERSON] від 03.04.2024 року на адресу Таїровського селищного голови [PERSON] наступного змісту: «Депутат [PERSON] ображає волонтерів, зіштовхує боротьбу між мешканцями громади. Приїжджає до людей адресно (пропонуючи свою незрозумілу допомогу) не на своєму окрузі. А також чинний депутат ( [PERSON] так як він депутат у Таїровській громаді, я вважаю, що він не гідний бути депутатом). Прошу комісію з депутатської етики розглянути поведінку, яка несе собою колаборантське ставлення до волонтерів та мешканців Таїровської громади» фактичними твердженнями чи оціночними судженнями. Якщо такі висловлювання містять оціночні судження, то чи є вони висловленими в принизливій чи негативній формі (негативною інформацією). Також в рамках призначення експертного дослідження було вирішено питання про зупинення провадження у справі на час проведення експертного дослідження. 16.07.2025 року на адресу суду від директора ОНДІСЕ\~надійшов лист, відповідно до якого слідує, що станом на 07.07.2025 року рахунок не сплачений, тому ухвала суду залишається без виконання. 18. 07.2025 року судом була постановлена ухвала про поновлення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності і ділової репутації та призначена дата судового засідання. Під час розгляду справи позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні мотиви та вимоги позовної заяви підтримали повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. 03.04.2024 року позивач по справі [PERSON] , будучи дериктором Благодійної організації "Благодійний фонд "Два Кольори", звернулася до Таїровського селищного голови Одеського району Одеської області Хасаєва Т.Х. зі скаргою на депутата [PERSON] ( [PERSON] - позивач по справі) щодо його звинувачень в її адресу. Дана скарга містить висловлювання на адресу [PERSON] наступного змісту: «Ображає волонтерів, зіштовхує ворожбу між мешканцями громади. Приїжджає до людей адресно (пропонуючи свою незрозумілу допомогу ) не в своєму окрузі. А також чинний депутат ( [PERSON] так як він депутат у Таїровській громаді, я вважаю, що він не гідний бути депутатом). Прошу комісію з депутатської етики розглянути поведінку, яка несе за собою колоборанскье ставлення до волонтерів та мешканців Таїровської громади». Позивач просить визнати вказану інформацію недостовірною та токою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію, зобов`язати відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію та стягнути на його користь моральну шкоду. Частинами 1, 2 статті 34 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до ч. 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використаної мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 68 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Зазначене узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику\~у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункти 1, 4, 15, 19 цієї постанови). Подібні за змістом правові висновки викладені також\~Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року в справі\~№ 905/902/20, провадження № 12-52гс21 (пункт 6.18), та Верховним Судом\~у постановах: від 11 грудня 2019 року в справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року в справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року в справі\~№ 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 483/1556/16-ц та багатьох інших. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Частина перша статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлює заборону на притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з частиною другою указаної статті оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій,\~а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема,\~Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46,\~від 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1\~статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються\~як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.\~ Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями.\~ Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має\~під собою фактичних підстав. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~ Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~ Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~ Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~ Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Виходячи з наведених норм чинного законодавства, кожному громадянину гарантовано право на судовий захист особистих немайнових прав, однак за умови доведення наявності порушеного права позивача відповідачами. З наведених обставин справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом вказує на порушення його права на захист честі, гідності ділової репутації внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації, разом з тим доказів, що вказана інформація відноситься за своїм критерієм до фактичного твердження, а не до оціночного судження, та що внаслідок цього заподіяна та наявна будь-яка матеріальна чи моральна шкода суду не надано. Щодо забезпечення будь-яких інших доказів ані позивачем [PERSON] , ані його представником адвокатом Білозор О.О., до суду не надходило.

Outcome: dismissed