Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

24 жовтня 2024 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач), треті особи: Служба у справа дітей Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області (далі Третя особа 1), [INFO] (далі Третя особа 2) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні батька. В обґрунтуванням своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що він протягом тривалого часу, з 2007 року, перебував у відносинах (без реєстрації шлюбу) з [PERSON] . [INFO] у сторін народився син, [PERSON] . З 2018 року сімейні відносини між сторонами припинилися і відповідач в березні 2023 року виїхала за кордон, де і перебуває по даний час. Місце знаходження та проживання позивачу невідоме. Дитина залишилася проживати з батьком. На даний час Відповідач ніяким чином не підтримує жодних відносин з дитиною: не спілкується з ним, не цікавиться його життям, не утримує його, не надає жодної фінансової допомоги на його утримання. 17.10.2023 року Іванківським районним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , в розмірі 1/4 частки із усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, з моменту подачі заяви до суду, 16.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. На прохання відповідача, у зв`язку з її скрутним матеріальним становищем, а також, враховуючи, що вона фактично знаходиться поза межами території України, розуміючи, що реально виконуватись вказаний судовий наказ не буде, тому позивач відмовився від пред`явлення судового наказу до виконання. Позивач зазначає, що з моменту припинення між сторонами відносин та виїзду Відповідача за кордон, їхня спільна дитина проживає разом з ним. В одній з телефонних розмов, відповідач наголосила на тому, що після повернення в Україну, вона має намір забрати сина для подальшого проживання з нею, однак дитина категорично заперечував проти цього, та повідомив, що має намір продовжувати проживати з батьком. Фактично дитина проживає з позивачем, для дитини забезпечені всі необхідні та належні умови проживання, продукти харчування, одяг та інше. Позивач є фізичною особою-підприємцем, має сталий дохід для утримання сина. Дитина навчається в юридичному ліцеї імені Ярослава Кондратьєва Національної академії внутрішніх справ (м. Київ). При зверненні позивача до [INFO] із заявою про надання йому відстрочки на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з тим, що має дитину до 18 років, яку самостійно утримує, - отримав роз`яснення, що для отримання відстрочки необхідно рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: ?Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації та постійного проживання за адресою: [ADDRESS] ; ?Встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 30 жовтня 2024 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до підготовчого розгляду /а.с. 37/. 18.11.2024 до суду надійшло клопотання про розгляд підготовчого судового засідання без участі представника [INFO] /а.с. 45/. 28.11.2024 до суду надійшов Лист № 06-16-2229 від 27.11.2024 року Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородського району Київської області про приєднання до матеріалів справи рішення виконавчого комітету № 1597 від 25.11.2024 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Іванківської селищної ради про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] ». Позов підтримують та просять справу розглянути без участі представника /а.с. 43-46/. 05.12.2024 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача - [PERSON] , в якому остання просить розгляд справи проводити без її участі, проти задоволення позову не заперечує /а.с. 48/. 11.12.2024 до суду надійшли заяви від позивача [PERSON] та його представника - адвоката Харитончук Є.В., в яких просять підготовче судове засідання провести без їх участі, не заперечують проти призначення справи до розгляду /а.с. 50, 51/. Ухвалою суду від 11.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду /а.с. 55, 56/. Розгляд справи неодноразово відкладався з різних причин /а.с. 65, 66, 72, 79-81, 87, 92---/ Представник позивача [PERSON] - адвокат Харитончук Є.В. у судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ній, просила суд задольнити позов [PERSON] в повному обсязі. [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи без участі, позовні вимоги [PERSON] визнає. Представник Служби у справах дітей Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з листом про розгляд справи без участі представника служби, висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батькам підтримали. Представник [INFO] в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із клопотанням про розгляд справи без участі представника. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що проживає з батьком в с. Блідча Вишгородського району. Мама перебуває за кордоном, в Литві. Раз чи два в неділю мама телефонує, цікавиться його життям, матеріально не допомогає. Навчається в ліцеї імені Ярослава Кондратьєва Національної академії внутрішніх справ в м. Києві, проживає в гуртожитку, приїздить додому кожної неділі. Батько допомагає матеріально. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач доводиться їй рідним братом. Підтверджує інформацію, що дитина, [PERSON] , проживає з батьком, перебуває в нього під опікою, батько піклується про свого сина, самостійно його виховує та утримує. Мама, відповідач по справі, не позбавлена батьківських прав відносно свого сина, перебувала за кордоном, на сьогоднішній день перебуває в селищі Іванків, знімає квартиру. Син сам виявив бажання проживати з батьком. У відповідача двоє дітей, однак старшого сина любить та допомагає йому більше, ніж меншому. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач далекий родич. [PERSON] проживає із своїм сином та своєю матір`ю, виховує сина. Де проживає відповідач, їй не відомо. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Судом встановлено, Судом встановлено, що позивач та відповідач в зареєстрованому шлюбі не перебували. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] /а.с. 10/. Позивач - [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] /а.с. 13, 19/. Відповідач - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 8/. 17.10.2023 року Іванківським районним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини, [PERSON] , в розмірі 1/4 частки із усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, з моменту подачі заяви до суду, 16.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с. 14/. Як вбачається з довідки № 46/19-588 від 25.07.2024 року, виданої т.в.о. директора юридичного ліцею імені Ярослава Кондратьєва Національної академії внутрішніх справ Степанчуком О. - [PERSON] зарахований на денну форму навчання згідно наказу НАВС від 16.07.2023 № 842 /а.с. 15/. Позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов життя сім`ї № 583 від 23.07.2024 року та № 324 від 23.05.2025 року, - [PERSON] дійсно проживає з неповнолітньою дитиною [PERSON] та виховує його. Цивільна дружина [PERSON] знаходиться за кордоном /а.с. 17, 18/. Відповідно до Рішення виконавчого комітету Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області за № 1597 від 25.11.2024 року «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Іванківської селищної ради про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] » - затверджено Висновок органу опіки та піклування Іванківської селищної ради про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за місцем реєстрації та постійного проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с. 44-46/. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Кожна сторона, згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме інтересам дитини. При винесенні даного рішення судом враховується неповнолітній вік дитини, його фактичне проживання на даний час із батьком, участь батька у житті сина та позицію відповідача, яка не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком. При цьому суд виходить з того, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати й неформального значення. Враховуючи досліджені судом матеріали справи, можливо зробити висновок про те, що між сторонами залишилося неврегульованим питання щодо місця проживання дитини. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначене викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження №14-327цс18). Під час розгляду даної справи судом встановлено, що дитина проживає з батьком в атмосфері любові, турботи, захисту, а мати також цікавиться життям дитини і погоджується з тим, щоб син проживав з своїм батьком, що не заперечується обома сторонами та підтверджується поясненнями дитини. В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1. Згідно із ч. 2, ч. 8, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із вимогами ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі Хант проти України. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовому захисту підлягає реально, а не ілюзорно порушене, невизнане або оспорюване право, причому, такий судовий захист повинен бути ефективним та призводити до реального відновлення порушених прав позивача. Факт, про встановлення якого просить позивач, не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій відповідачки щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Слід констатувати, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, тому факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (п. 87 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22). Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст.14 та ч. 1 ст.15 СК України сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин третьої, четвертої статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини (п. 75 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22), відтак, подання відповідачем заяви про визнання позову підлягає критичній оцінці судом разом із наявними у справі належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами. Оскільки у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав, які у цій справі судом не встановлені, а відмова від батьківських прав щодо дитини є не правозгідною, то подання відповідачем заяви про визнання позову не формує підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом, проте, наприклад, згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. При розгляді справи, суд не виявив фактів винного умисного ухилення відповідача від виконання нею обов`язків щодо виховання і утримання дитини [PERSON] , її батьківські права не обмежені і не припинені, випадків притягнення відповідача до відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків немає, судом також не встановлено наявності фактів, які перешкоджають матері виконувати її батьківські обов`язки, а також при розгляді справи не встановлено обставин (подій), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях та зумовили би обставини дійсного самостійного виховання і утримання дитини позивачем. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.ст.180,181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Право позивача на рівну участь з відповідачем в утриманні їх спільного неповнолітнього сина, [PERSON] , на даний час забезпечено судом шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання [PERSON] , а сама по собі відсутність у матеріалах справи відомостей про звернення зазначеного рішення суду до примусового виконання не є підставою для встановлення факту самостійного утримання дитини батьком з метою оформлення відстрочки від мобілізації. Окрім цього, позивач не надав суду беззаперечних і неспростовних доказів того, що відповідач не бере участі у вихованні дитини. Так, показання свідків, які не проживають з сім`єю позивача, а лише бачаться з ним час від часу, не можуть бути достовірним доказом того, що відповідач дійсно не спілкується з дитиною, не бере участі у його вихованні, а подана відповідачем заява, в якій вона просить справу розглядати без її участі та в якій вона зазначає, що позов визнає у повному обсязі, при тому, що судові повістки про виклик до суду не отримувала, надана нею позивачу копія паспорта громадянина України для виїзду закордон, свідчить про наявність комунікації відповідачем з позивачем з приводу вирішення сімейних питань. Сам по собі факт проживання відповідача за кордоном також не свідчить про те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини та у її утриманні. Твердження на обґрунтування позовних вимог про те, що позивач [PERSON] купує продукти харчування, забезпечує сина одягом, взуттям, навчанням, свідчать про реалізацію батьком [PERSON] його власної батьківської правосуб`єктності, проте не є доказом факту самостійного утримання та виховання ним дитини без участі матері дитини [PERSON] , з якої в судовому порядку стягнуто аліменти на утримання дитини. Відтак, фактично і юридично матір дитини не позбавлена змоги виконувати свої обов`язки; фактом ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання дитини спростовано твердження про самостійне утримання дитини її батьком без участі матері, матір дитини може фактично виховувати та утримувати дитину, іншого в судовому засіданні позивачем не доведено. З формулювання позовної заяви про встановлення факту самостійного виховання та утримання [PERSON] його сина, [PERSON] не вбачається наявності обґрунтованої та доведеної позовної вимоги матеріально-правового характеру, зверненої через суд до відповідача [PERSON] , позовна заява не обґрунтована кореспондуючим певному праву позивача обов`язком та правовою можливістю відповідача виконати зазначену вимогу внаслідок вчинення активних дій або утримання від них. За мотивацією позовної заяви, звернення до суду з метою встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини зумовлено виключно необхідністю оформлення відстрочки від мобілізації, а не з необхідністю відновити порушене відповідачем право позивача. Виконання громадянами конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України передбачено ст. 65 Конституції України, відтак, пов`язані з виконанням конституційного обов`язку обмеження не можна ототожнювати із порушенням прав особи, які би підлягали захисту в судовому порядку, оскільки вони є такими, що: 1) передбачені законом; 2) мають легітимну мету; 3) пропорційні (необхідні й достатні в демократичному суспільстві). Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Разом з тим, при проведенні судового розгляду в цій справі позивач не довів наявності таких прав, свобод чи інтересів позивача, які би підлягали захисту в судовому порядку внаслідок порушення їх відповідачем. Недоведеність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача діями або бездіяльністю відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Також, у справі відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання і утримання позивачем [PERSON] його неповнолітнього сина [PERSON] . З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. У цій справі, відповідач не позбавлена батьківських прав, невизнана безвісно відсутньою або померлою, тобто її права не припинені і необмежені, ані в силу закону, ані за рішенням суду. Суд наголошує, що СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, під час судового розгляду таких доказів судом не здобуто та позивачем не надано. Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Статтею 51Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В розумінні приписів статті 206 ЦПК України, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Частинами 1, 2, 3, 4 та пунктом 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При зверненні до суду в порядку позовного провадження саме позивач у змагальному цивільному процесі повинен довести наявність порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод та інтересів відповідачем. У ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження, що діями або бездіяльністю відповідача було порушено, невизнано або оспорено права позивача, які підлягали би захисту в судовому порядку, не доведено факту самостійного виховання та утримання [PERSON] дитини [PERSON] , відтак, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного утримання та виховання позивачем своєї дитини слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати сплачені позивачем при подачі позову до суду. У своїх позовних вимогах позивач просить не стягувати судові витрати з відповідача.

Outcome: partial