Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

26.10.2021 р. позивач звернувся до суду з позовом до Органу опіки та піклування в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньої дитиною шляхом визнання незаконним рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, встановлення участі батька у вихованні дитини, у якому просив усунути [PERSON] перешкоди у спілкуванні із малолітньої дитиною [PERSON] [INFO] шляхом визнання незаконним та скасування рішення Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 11 жовтня 2021 р. № 390 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] та зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у спілкуванні із малолітньою дитиною [PERSON] [INFO] без присутності матері в такому порядку, кожен перший тиждень місяця: понеділок, середа, п`ятниця з 14 години до 22 години, кожен другий тиждень місяця: вівторок, четвер, з 14 години до 22 години, та у цьому тижні вихідні, субота, неділя з 9 годин по 22 години. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.09.2022 року у цивільній справі №509/5877/21 позовні вимоги [PERSON] до Органу опіки та піклування в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньої дитиною шляхом визнання незаконним рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, встановлення участі батька у вихованні дитини - задоволені. 08.11.2022 року до суду надійшла заява в інтересах відповідача про перегляд заочного рішення, в якій представник просить скасувати заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.09.2022 року. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.03.2022 року у цивільній справі №509/5877/21 заяву задоволено. Скасовано заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 вересня 2022 року у цивільній справі №509/5877/21 за позовом [PERSON] до Органу опіки та піклування в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньої дитиною шляхом визнання незаконним рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, встановлення участі батька у вихованні дитини. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.03.2022 закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу за позовом [PERSON] до Органу опіки та піклування в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною шляхом визнання незаконним рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, встановлення участі батька у вихованні малолітньої дитини, до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10 годину 12.02.2024 року. Суд, заслухавши пояснення адвоката, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. 08 серпня 2008 р. [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси, яке набрало законної сили 6 травня 2021 р., що підтверджується копією рішення. [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] , про що Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), складено актовий запис № 492 від 18 травня 2012 р., що підтверджується копією свідоцтва про народження. 11 жовтня 2021 р. Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області ухвалила рішення № 390 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , разом із відповідачкою [PERSON] . Позивач вважає, що оскаржуване рішення є незаконним у зв`язку із неповнотою, та порушенням порядку ухвалення таких рішень, та перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною. Також вважає, що [PERSON] зловживаючи оскаржуваним рішенням, перешкоджає йому у реалізації його права та спілкування з дитиною, а наявність оскаржуваного рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, також є перешкодою у його спілкуванні з дитиною. Дослідивши надані сторонами письмові докази суд надає їм таку правову оцінку. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що органом опіки при складанні висновку не було дотримано вимог Порядку проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За приписами ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями ст. 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять достовірних відомостей, не було їх отримано і під час розгляду справи, що поведінка матері дитини свідчить про позбавлення позивача будь - якого спілкування з донькою. Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач звертався у відповідні органи із заявами щодо перешкод у спілкуванні з дитиною, та прийняття відповідних рішень. Зверненню до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною має передувати порушення права та наявність перешкод у спілкуванні. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо порядку спілкування та між ними існує спір. Позивачем не надано доказів про те, що мати дитини здійснювала перешкоди в участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а надані позивачем пояснення ґрунтуються виключно на припущеннях. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що права позивача не порушено, оскільки позивачу не вчинялися перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відповідно до вимог частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Враховуючи вищезазначене, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed