Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ковальов А.І., звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила: відібрати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , від відповідача та повернути його за попереднім місцем проживання - до позивача; визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - позивачем. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.08.2010 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації змінила прізвище на « [PERSON] ». Сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 21.11.2013 року шлюб між сторонами розірвано, змінено прізвище позивача на « [PERSON] » та стягнуто аліменти на утримання дитини. У рішенні встановлено факт проживання дитини разом з позивачем за зареєстрованою у встановленим законом порядку адресою: [ADDRESS] . За час, протягом якого дитина проживала разом з позивачкою, між нею та [PERSON] часто виникали конфлікти, ініціатором яких був [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] вимушена була звертатися до правоохоронних органів та до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Причиною конфліктів була жорстока, агресивна поведінка [PERSON] відносно сина та відносно інших осіб. Протягом деякого часу [PERSON] перебувала за межами України, уповноваживши свою матір [PERSON] вирішувати усі питання, що так чи інакше стосуються інтересів дитини. 11 жовтня 2020 року [PERSON] , без погодження зі [PERSON] та [PERSON] , самовільно забрав дитину та відвіз її до Київської області, де мешкав у гуртожитку, мало пристосованому для проживання малолітньої дитини. Крім того, [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів, а позивач подала зустрічний позов до відповідача про відібрання малолітньої дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Рішенням суду від 05.09.2022 року, залишеним без змін постановами Кропивницького апеляційного суду від 17.08.2023 року та Верховного Суду від 08.01.2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено з посиланням на те, що на час розгляду справи дитини і так проживає разом з матір`ю, з огляду на що відсутній предмет спору за зустрічним позовом. Після цього [PERSON] разом з дитиною виїхала до Німеччини, де дитина відвідувала школу, гуртки, мала всі, передбачені законом, гарантії та соціальне забезпечення. Відповідач знайшов місце проживання [PERSON] , приїхав до Німеччини та самовільно змінив місце проживання дитини шляхом її викрадення зі школи. Наразі місцезнаходження сина позивачу невідоме. Відомо лише те, що дитина разом з відповідачем перебуває на території Євросоюзу. Позивач вважає, що відповідач самовільно змінив місце проживання їх спільного сина та цей факт дає підстави для відібрання, повернення дитини за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання дитини разом з позивачем. 04.12.2024 року, до відкриття провадження у справі, від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову, посилаючись на те, що він виховує сина [PERSON] . З 2018 року позивач виїхала за кордон та покинула дитину, а [PERSON] зі згоди центру захисту дітей забрав дитину до м. Київ та зарахував до школи. З 1 класу по теперішній час мати дитини участі у вихованні та навчання дитини не приймає. У 2023 році відповідач просив суд визначити проживання дитини разом з ним, щоб аліменти використовувати на дитину та мав змогу вивести сина на відпочинок до Туреччини, а [PERSON] викрала дитину, зірвала учбовий процес, знущалася над дитиною, вела аморальний спосіб життя та не дозволяла сину навчатися, щоб отримувати аліменти та допомогу в Німеччині. Крім того зазначив, що суд Німеччини в м. Херне визнав факт знущання над дитиною, порушення міжнародного права захисту дітей та правомірність перебування дитини з батьком. Відповідач повернув дитину до навчання. [PERSON] було запропоновано приїхати до Польщі м. Краків та в присутності поліції поспілкуватися з сином, але вона не приїхала. Також зазначив, що позивач в порушення ст. 179 СК України використовувала аліменти на власні потреби, а всі судові спори - це намагання отримувати кошти та маніпулювати дитиною. На прохання відповідача дати дозвіл вивести сина на відпочинок до Туреччини позивачка відмовила. Зазначив, що права позивача на виховання дитини він не порушує, пропонував в присутності поліції поспілкуватися та пояснити знущання над дитиною. Дитина відмовилася в суді від спілкування зі [PERSON] та боїться її за насильство. Суд неодноразово повідомляв відповідача про розгляд справи шляхом направлення судових повісток про виклик в судові засідання, призначені на 14.01.2025 року, 10.02.2025 року, 13.03.2025 року, 10.04.2025 року, 14.05.2025 року, 11.06.2025 року, 14.07.2025 року та 11.08.2025 року, за адресою місця проживання відповідача, що зареєстрована у встановленому законом порядку та адресою електронної пошти, з якої він надіслав свою заяву від 04.12.2024 року, разом з копією позовної заяви та додатками до неї, в яких було роз`яснено право відповідача, порядок та строки подання відзиву на позовну заяву, однак поштові конверти, якими скеровувалась судова кореспонденція, повернуто до суду не врученими адресату з відміткою про відсутність відповідача за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 2 ч. 7 та п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач є таким, що про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони. Оскільки, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ковальов А.І. позов підтримав та просив його задовольнити. Додатково пояснив, що позивач з серпня 2010 року до листопада 2013 року перебувала в шлюбі з відповідачем, який на цей час розірвано. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням про розірвання шлюбу було встановлено факт проживання дитини разом із позивачем за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленим законом порядку: [ADDRESS] . Позивач та відповідач звертались до суду про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини, але рішеннями судів, як першої, так і апеляційної та касаційної інстанцій в задоволенні первісного та зустрічних позовів було відмовлено. Після цього позивач виїхала до Німеччини та проживала з дитиною там. Це було приблизно у вересені 2023 року. Дитина відвідувала школу, різні гуртки. Відповідач знайшов їх та викрав дитину зі школи. Позивач зверталась до відповідних органів, але це не дало результатів. Їй відомо, що відповідач з дитиною проживають на території Євросоюзу. Представник не може надати інформацію де саме проживає в Німеччині позивач та надати документи в підтвердження її належних умов проживання, оскільки з моменту подачі позову до суду не спілкувався з позивачем, а все спілкування проходить через матір позивача. Позивач не казала йому адресу місця проживання в Німеччині, оскільки переховувалась від відповідача. Точної дати, коли саме відповідач забрав дитину, представник не знає. Рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю або батьком немає, але враховуючи довідку про зареєстроване місце проживання матері та сина, то це і є місцем проживання. На цей час позивач проживає в Німеччині, але якщо буде потрібно повернеться до України. Питання в Німеччині з приводу відшукання дитини та визначення її місця проживання на цей час не вирішено. Просить ухвалити рішення про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері, визначити місце проживання дитини з матір`ю та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник третьої особи Виконавчого комітету Олександрійської міської ради, як органу опіки та піклування, повідомив, що ситуація з приводу визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , тягнеться ще з 2019 року. [PERSON] просив встановити години побачень з сином, оскільки [PERSON] добровільно не давала бачитись з дитиною. Між позивачем і відповідачем були неприязні відносини, так як [PERSON] перебував на обліку як особа, яка вчиняла домашнє насильство, а позивач на той час була вагітна другою дитиною, то була вимушена виїхати за межі України залишивши сина [PERSON] на своїх батьків. В цей період [PERSON] забрав сина та виїхав з ним до м. Вишгород Київської області. До служби від позивача почали надходити заяви про те, що син знаходиться в неналежному стані, отримав травму від травматичного пістолету, який був у батька дитини, сам собі готує їжу, бо батько постійно на роботі, проживає в гуртожитку, і служба була вимушена звернутись до органу опіки в м. Вишгород та школи, де навчався [PERSON] , з запитом про отримання інформації про дитину. З органу опіки інформація не надходила, а навчальний заклад надав інформацію про належне забезпечення дитини. Коли [PERSON] повернулась з-за кордону до України, то забрала дитину зі школи в м. Вишгород та спочатку проживала з сином у батьків, але в зв`язку з неналежними умовами проживання, уклала з сестрою договір оренди житла та переїхала в місце з належними умовами. У зв`язку з виникненням спору про місце проживання дитини, сторонам було рекомендовано звернутись в суд. Після того, ні позивач, ні відповідач до служби не звертались. Під час розгляду іншої цивільної справи з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини, органом опіки надавався висновок про доцільність проживання [PERSON] з матір`ю. Враховуючи що [PERSON] психологічно тиснув на позивача, погрожував фізичною розправою, в 2021 році [PERSON] виїхала за межі України, а в 2022 році закордон виїхав і [PERSON] . [PERSON] , при законному представнику, наданому державою, допитувався в Німеччині та зазначив, що хоче проживати з батьком. Зазначає, що з 10 років з`ясовується думка дитини з приводу її місця проживання, а тому вважає за потрібне заслухати думку дитини, бо без цього не можна визначити її місце проживання з одним із батьків. Зазначив, що [PERSON] не має постійної думки з ким проживати. Поки проживав з матір`ю, то хотів жити з батьком, і навпаки, поки проживав з батьком хотів проживати з матір`ю. Відповідач сам по собі неврівноважений, імпульсивний, експресивний та не контролює свою поведінку, може зашкодити рідним та оточуючим. Позивач може створити належні умови для проживання сина, але має скрутне матеріальне становище, маючи ще одну дитину та виховуючи її сама. Вважає, що місце проживання дитини повинно бути з матір`ю, що буде відповідати інтересам дитини, оскільки позивач йшла на контакт з судом, має доходи, дитина була оформлена до школи, а відповідач не надав доказів та документів підтверджуючих умови його проживання. Оскільки до 14 років враховується думка дитини при вирішенні питання про визначення місця проживання, а з 14 років дитина сама може визначати своє місце проживання, то вважає, що до [INFO] необхідно визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю, оскільки [INFO] [PERSON] виповниться 14 років і він сам може визначатись з місцем проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивача та відповідно бабою [PERSON] . Коли народився [PERSON] , відповідач сказав, що це не його дитина та доньку з сином і речами вигнав з дому. Відповідач не сплачував аліменти на дитину, постійно погрожував [PERSON] та їм. Коли донька була вагітна другою дитиною, від іншого чоловіка, [PERSON] взяв у онука ключі від квартири, сказав йому чекати у під`їзді та зайшовши до квартири, пограбував доньку та побив її та співмешканця. Вона злякавшись, виїхала до Німеччини і там народила другу дитину. З 2013 року по 2021 рік онук постійно проживав з нею, оскільки донька навчалась в інституті, а вони гляділи онука. Закінчивши інститут, позивач працювала в м. Києві. Донька та онук прописані у неї. В травні 2021 року донька повернулась в Україну та пішла на роботу, але відповідач дізнався де вона працює та прийшов до неї на роботу і почав погрожувати ножем. В зв`язку з чим, у жовтні 2021 року донька виїхала з дітьми до Німеччини та проживала в м. Херне, Німеччина, в гуртожитку, де у неї була своя кімната, а санвузол та кухня були на поверсі. Вона в гуртожитку прала білизну проживаючих в ньому та отримувала за це кошти. [PERSON] відвідував школу та різноманітні гуртки, а 17.02.2023 року відповідач викрав онука та на даний час їм невідомо місце його перебування. Донька зверталась до органів опіки та поліції в Німеччині щодо викрадення сина, але їй повідомили що якщо буде рішення суду про визначення місця проживання сина з нею, то вони тоді будуть шукати відповідача всюди. Всі суди, які проходили в Німеччині, були проведені без участі [PERSON] . Зазначила, що відповідач давав онуку алкоголь. На цей час донька не працює, оскільки оформлюються посвідка на постійне проживання закордоном. Заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідка та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , перебували в шлюбі, який розірвано та стягнуто аліменти на користь позивача. Крім того, після розірвання шлюбу позивачу змінено прізвище з « [PERSON] » на дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження дитини та рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.11.2013 року. Позивач та спільна дитина сторін зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 2019 року, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/1236 від 15.05.2024 року. На користь позивача стягуються аліменти з відповідача, що підтверджується, розрахунками заборгованості зі сплати аліментів, довідкою про отримання аліментів та довідкою про не отримання аліментів, які видані Олександрійським міськрайонним відділом ДВС Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро). При цьому, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021121180000771 вбачається, що за заявою [PERSON] 13.07.2021 року внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом того, що 12 липня 2021 року близько 23 год 04 хв колишній чоловік заявниці [PERSON] 03.05.2021 року шляхом підробки документів уникає оплати аліментів за законом. Підроблені квитанції про сплату він надсилає кожного місяця до Державної виконавчої служби. Протягом 2021 року відповідач неодноразово звертався до поліції з заявами про притягнення [PERSON] до відповідальності, оскільки вона без його відома змінила місце проживання спільної дитини, не дає з ним бачитись, порушила навчальний процес дитини. Позивач та її мати - [PERSON] протягом 2020 - 2024 років неодноразово зверталися в Україні до поліції з приводу протиправної поведінки відповідача як по відношенню до них, так і до дитини. Зокрема, у 2024 році вони звертались щодо незаконних дій відповідача, який самовільно змінив місце проживання дитини та в ході опрацювання цих звернень працівники поліції встановили, що відповідач і дитина перебувають за межами України. Зазначене було встановлено з телефонної розмови з [PERSON] . Проте, відомості щодо початку кримінальних проваджень на підставі зазначених звернень позивача та відповідача до органів поліції суду не надано. У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просив: визначити місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з позивачем; звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, які стягуються на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду від 21 листопада 2013 року у справі № 398/7716/13-ц, починаючи з 01 жовтня 2020 року. У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом у якому ставила питання про відібрання малолітньої дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05.09.2022 року у справі №398/452/21 у задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовів місцевий суд вказував, що відсутні підстави для задоволення позову в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з [PERSON] , адже проживаючи разом із матір`ю дитина має усталений спосіб життя, який відповідає її віковим, емоційним та фізичним потребам, а тому відсутні підстави для його зміни шляхом визначення місця проживання з батьком. Додатково місцевий суд зазначав, що оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина разом з ним, у задоволенні позовної вимоги про звільнення [PERSON] від сплати аліментів, починаючи з 01 жовтня 2020 року, теж необхідно відмовити. Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про відібрання малолітнього [PERSON] та повернення його за попереднім місцем проживання до матері суд зазначав, що на теперішній час малолітній проживає разом з матір`ю [PERSON] , а тому відсутній предмет спору за зустрічним позовом, у зв`язку з чим у його задоволенні необхідно відмовити. Зазначене рішення залишено без змін постановами Кропивницького апеляційного суду від 17.08.2023 року та Верховного Суду від 08.01.2024 року. З наданих представником позивача доказів вбачається, що соціальні служби за місце проживання позивача у Німеччині не провели огляд умов її місця проживання. При цьому вона проживає у м. Герне, Німеччина та отримує громадянську допомогу. [PERSON] у 2022 році взяв участь у шкільних освітніх програмах у центральному закладі розміщення Вікеде-Вімберн та відвідував заняття. З довідки Загальноосвітньої школи Ванне-Ейкель Муніципальна загальноосвітня школа І та ІІ ступенів, вбачається, що було прийнято заяву [PERSON] на вступ [PERSON] до Загальноосвітньої школи Ванне-Ейкель та дитина зможе відвідувати Загальноосвітню школу Ванне-Ейкель у 2023/2024 навчальному році. 16.01.2025 року до суду надійшов лист від Служби у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області, яким повідомлено, що у зв`язку з тим, що мати дитини [PERSON] , батько [PERSON] та малолітній [PERSON] перебувають за межами України, орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей не має можливості провести обстеження умов проживання батьків, з`ясувати думку дитини з питання, що стосується його життя, визначити прихильність дитини до матері чи батька, а тому, враховуючи дані обставини, орган опіки та піклування не може надати до суду об`єктивний висновок щодо розв`язання спору між батьками. Додатково, зазначеним листом орган опіки та піклування повідомив, що з рішення Місцевого суду Герне-Ванне Німеччина від 18.04.2023 року, який розглядав цивільну справу щодо малолітнього [PERSON] вбачається, що 17.02.2023 року гр. [PERSON] , без згоди матері [PERSON] , яка вивезла дитину за межі України у 2022 році, забрав дитину з навчального закладу. Також з рішенням суду з`ясовано, що малолітній [PERSON] , під час його допиту у судовому засіданні 02.05.2023 року виявив бажання проживати в родині батька, тому що в родині матері відносно нього застосовувалося фізичне насилля. Вивчивши всі документи, заслухавши думку сторін та самої дитини, Місцевий суд Герне-Ванне не виявив підстав для зміни проживання малолітнього [PERSON] та залишив проживати дитину в родині батька. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М. С. проти України» йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд повинен врахувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні спору суд керується виключно інтересами дитини, суду передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на момент звернення з позовом в суд та ухвалення рішення мав повних 12 років, а тому оскільки його батьки, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому, сторони та дитина мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання в Україні, однак, принаймні, з початку 2022 року проживають за межами України, позивач з дитиною проживали у Німеччині, де позивач продовжує проживати. 17.02.2023 року відповідач, без згоди позивача, забрав дитину з навчального закладу. Фактичне місце проживання відповідача та дитини на час розгляду справи невідоме. Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду чи закону визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (див. висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі №475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі №336/2426/20). Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації застосовується, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків. Такі висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі №183/1464/22, у постановах Верховного Суду від 06.12.2021 у справі №493/1516/20 та від 15 січня 2025 у справі №760/2096/22. Суд констатує, що судове рішення про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , не приймалось, орган опіки також не встановлював місце проживання малолітнього сина сторін. В справі встановлено та не заперечується сторонами, що дитина проживала разом з позивачем, за відсутності судового рішення про встановлення місця проживання дитини, а тому немає підстав для висновку, що відповідач самочинно, без згоди матері, з якою на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінив її місце проживання, у тому числі способом її викрадення. Зазначені висновки суду підтверджуються змістом рішень судів у справі №398/452/21, яким в задоволенні позовів сторін про визначення місця проживання дитини з одним з батьків було відмовлено. Крім того, рішенням Місцевого суду Герне-Ванне Німеччина (суд у сімейних справах) від 18.04.2023 року, який розглядав спір між сторонами щодо місця проживання дитини, встановлено, що суд не вбачає гострої небезпеки для добробуту дитини, оскільки під час особистого слухання суд зміг переконатися, що дитина фізично здорова і що її перебування з батьком дитини відповідає її теперішньому бажанню. Суд скасував попередні рішення, так як передумови для подання позову про повернення дитини до матері відсутні, наразі немає гострої небезпеки для дитини в домогосподарстві батька. Навпаки, дитина достовірно стверджує, що зазнала фізичного насильства в домогосподарстві матері. Батько дитини забрав дитину не всупереч її волі, а за її власним бажанням. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відібрання дитини у батька, оскільки за виниклих правовідносин відсутні підстави для застосування частини першої статті 162 СК України. При цьому, суд виходить із того, що оскільки батьки мають рівні права за законом на виховання дитини, рішенням суду чи органу опіки та піклування місце проживання дитини не встановлене, тому підстав для висновку про неправомірність дій відповідача щодо зміни місця проживання дитини та захисту права позивача в обраний нею спосіб немає. Також, відповідно до статті 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення. Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини. Отже, спір між батьками щодо місця проживання дитини може бути вирішений лише після повернення дитини до держави постійного місця проживання. Такі правові позиції сформульовано у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №405/2584/17 та від 07 грудня 2022 року у справі №759/96/18. Вимог щодо повернення сина на територію України за місцем його реєстрації позивач не заявляла. При цьому, позивач тривалий час проживає за межами України та обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з нею, посилалась виключно на умови проживання, які є у неї саме в Німеччині, тобто поза межами України та зареєстрованого місця проживання дитини. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed