Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

14.10.2024 року [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, що відповідач, як батько не виконує батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не сплачує аліменти, не приймає участі у їх вихованні, не спілкується із дітьми та не цікавиться їх життям. Тому просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гаврасієнка В.О.. Ухвалою від 18.10.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання, зобов`язано Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 18.06.2025 року надійшла заява органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про розгляд справи за їх відсутності разом із висновком про доцільність позбавлення батьківських прав Відповідача відносно дітей. 22.07.2025 р. ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 12.08.2025 року. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних доказів та про погодження на заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, розглянувши позовні вимоги позивача, дослідивши надані ним письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №342. У шлюбі дружина взяла прізвище чоловіка [PERSON] . У шлюбі народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. 22.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №489/3901/15-ц, що набрало законної сили 05.10.2015 року. Діти залишились проживати із матір`ю. Оскільки батько не допомагав дітям фінансово, матір вимушена була звернутися до суду для стягнення аліментів на утримання дітей в судовому порядку. 13.07.2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі №2/489/1945/15 стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів. Рішення передано на примусове виконання до ВДВС в м. Миколаєві. Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця, станом на 31.08.2024 р. заборгованість становить 153 041,75 грн. З листопада 2021 року [PERSON] не сплачує аліментів. З моменту розірвання шлюбних відносин батько з дітьми не спілкується. Діти позбавленні батьківського піклування та турботи. Позивач працює в АТ «НВКГ «Зоря-Машпроект», має постійний дохід та у власності нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м.; гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 18,6 кв.м.; гараж № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS], загальною площею 19,4 кв.м.; ТЗ FORD KUGA, 2015 року випуску, об`єм двигуна 1997, кузов № [NUMBER] , легковий універсал, реєстраційний номер [NUMBER] . Діти зареєстровані разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . 07.05.2021 р. позивач уклала шлюб із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис №143 та змінила прізвище на [PERSON] . Згідно наданих доказів у справі, діти добре навчаються, розвиваються, відвідають спортивні секції. [PERSON] є ученицею 11В класу Миколаївського ліцею №22, має позитивні характеристики. Також [PERSON] навчається у дитячій художній школі. Згідно психологічного дослідження від 03.10.2024 р. [PERSON] батька пам`ятає у дитинстві, однак ніяк його не згадує, він не викликає емоційних змін у дитини при його згадуванні. [PERSON] є учнем 6Б класу Миколаївського ліцею №22, має позитивні характеристики. Також [PERSON] відвідує басейн. Згідно психологічного дослідження від 03.10.2024 р. [PERSON] батька не пам`ятає і не згадує взагалі. Згідно характеристик зі школи, вихованням дітей займається матір. Батько до школи не звертається, успіхами дітей у навчанні не цікавиться. [PERSON] разом із чоловіком беруть активну участь у житті дітей, виховують їх, піклуються про них, сприяють всебічному розвитку. Діти всім забезпечені, навчаються, їздять відпочивати та проводить разом із сім`єю дозвілля. [PERSON] займається вихованням обох дітей, допомагає їм у навчанні, та робить все для того, аби вони виросли гідними громадянами України. Після початку повномасштабного вторгнення РФ, позивачем із чоловіком вжито заходів та вивезено сім`ю у безпечне місце. Батько дітей, не з`явився навіть після початку повномасштабного вторгнення, не запропонував допомогу, не поцікавився життям дітей, фактично кинув їх у безпорадному стані на піклування матері. Діти ростуть у люблячій сім`ї із матір`ю та її чоловіком. Батько повністю відсутній в житті дітей. Наразі у дітей виникають постійно питання щодо свого прізвища. Відсутність біологічного батька та його повне небажання сприяти розвитку дітей ускладнює такі процеси, як отримання закордонного паспорту для дітей, виїзд їх за кордон із сім`єю на відпочинок, додаткові навчання, в яких потребується дозвіл обох батьків. Відповідач жодним чином не позбавлений можливості спілкуватися із дітьми, забезпечувати їх матеріально, приймати участь у їх вихованні, проводити з ними час. Позивачем ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дітей із батьком. Вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але категоричне небажання виконувати відносно дітей батьківських обов`язків, покладені на нього законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для притягнення їх до відповідальності, встановленої законом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Постановою ВС у справі №214/1048/15-ц від 03.05.2018 року зазначено, що у статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 2 ст. 155 СК України встановлено, що батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відмова відповідача від надання згоди порушує право дитини на можливість вільного розвитку, відпочинку, участі у спортивних змаганнях, вибору майбутньої професії, лікуванню, розвитку, зокрема і в іншій крані. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, на мою думку, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Діти мають право мати повноцінну сім`ю та відчувати себе щасливими, подорожувати та вільно вибирати місце проживання, заклади навчання та не обмежувати це право бажанням чи небажанням біологічного батька, який відсутній у їх житті. Діти вважають своїм батьком [PERSON] , який їх виховує, підтримує, та виконує всі батьківські обов`язки. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Положеннями статей 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 вказаної Постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі Савіни проти України зазначається, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні по справі Хант проти України п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden ) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ухвалюючи рішення у справі М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі Мамчур проти України , заява № 10383/09). Згідно з ч. 1 ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: approved