Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

Позивач 07.05.2025 року звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від. 12.05.2025 року цивільну справу передано за підсудністю до Хаджибейського районного суду м. Одеси. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Хаджибейського районного суду м. Одеси визначено головуючого суддю у справі Ганошенка С.А., який отримав справу 10.06.2025 року. Ухвалою суду від 10.06.2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 23 червня 2025 року у справі №756/6528/25 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач у судові засідання не з`явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини своєї не явки суду не повідомив. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило. Позивачем до суду було подано клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 16.06.2025 клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було задоволено. Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області - Співак Н.В., була присутня у судовому засіданні у режимі ВКЗ, просила рішення прийняти з урахуванням висновку органу опіки та піклування та інтересів дитини. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК Україна у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ст.281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі та призначення до судового розгляду по суті позовних вимог розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвали суду є доступними для ознайомлення та загальновідомими. Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, суд зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа,- Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської Ради Київської області, про позбавлення батьківських прав. Хаджибейським районним судом міста Одеси було встановлено та не оспорено учасниками справи наступні обставини. 01 липня 2006 року між [PERSON] до [PERSON] ,був укладений шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим, про що був складений відповідний актовий запис під № 663. Зі свідоцтва про народження, виданого (повторно) Оболонським районним у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 28.02.2019 року ( [NUMBER] від 28.02.2019), наявного у матеріалах цивільної справи, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] від батьків: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Рішенням Київського районного суду міста Сімферополя АР Крим від 22.12.2011 року у справі № 2-4620/2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а/с 14). Батько дитини - [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Капустін Яр-1, Астраханської області (рф),зареєстрований за адресою [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] (а.с. 26). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.09.2015 року № 3005-10248, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с. 26). Мати дитини - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 20-21). Адресою проживання дитини є: [ADDRESS] , що вбачається з Висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , № 01-18/3937 від 21.07.2025 року (а.с. 56-58). 21.07.2025 року виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області був складений Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , у якому встановлено, що мати дитини [PERSON] , [INFO] , майже з самого народження дитини була відсутня у її житті, дитина виховувалась бабусями та дідусями, мати матеріально не забезпечувала та не цікавилась її життям. Зі пояснень позивача [PERSON] вбачається, що матір [PERSON] , з трьохтисячного віку доньки, а саме з березня 2011 року самоусунулась від виховання дитини. Матір з того часу не виявляє бажання бачитися з дитиною, спілкуватися чи якось допомагати їй матеріально, не проявляла та не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами та досягненнями, станом здоров`я, тобто від виконання своїх обов`язків по вихованню до дитини матір усунулася повністю. Батько ніколи не чинив і не чинить перешкод матері у спілкуванні з донькою. Неповнолітня дочка спочатку проживала в родині бабусі по материнській лінії, а згодом в родині бабусі по батьківській лінії. Батько протягом усього періоду, тобто до того часу, поки дитина не розпочала жити з ним, залишався залученим до життя доньки. Він підтримував з нею зв`язок (онлайн), регулярно спілкувався, був постійно включений в процеси виховання дитини морально і матеріально Батько не міг забрати дитину до себе, оскільки вона перебувала на тимчасово окупованій території (АР Крим), а мати залишивши територію, не забезпечила дитину необхідними документами для виїзду. За допомогою Уповноваженого Верховної ради України з прав людини за сприянням Секретаріату Уповноваженого та посередницької діяльності Держави Катар 28.03.2025 року [PERSON] , [INFO] ,, яка перебувала на тимчасово окупованій території АР Крим (м. Сімферополь) повернуто на підконтрольну Україні територію та передано батькові - [PERSON] . Відповідно до усних та письмових пояснень неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , майже з самого народження мати була відсутня в її житті, виховувалась бабусями і дідусями. Раз на два роки [PERSON] приїжджала до [PERSON], іноді дарувала якісь іграшки, але час мама з донькою не проводила. Останні рази, як [PERSON] приїжджала до доньки, вона досить часто в присутності [PERSON] вживала алкогольні напої та курила цигарки, ображала її, тим самим наносячи психологічні травми дитині. Матеріально ніколи не забезпечувала, не цікавилася її життям та подальшою долею. Опитана в ході судового засідання у присутності представника Органу опіки та піклування, неповнолітня [PERSON] не заперечує проти позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неї, пояснила суду що не спілкується з нею, заблокувала її та родичів по материнській лінії через їх відношення та висловлювання на рахунок війни і бажання [PERSON] проживати в Україні. Відповідно до усних та письмових пояснень [PERSON] , яка являється бабусею [PERSON] , [INFO] , з трьохмісячної віку матір [PERSON] самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до її доньки. [PERSON] не приймала участі у вихованні своєї доньки, не цікавилася її життям, здоров`ям. Ігнорувала проханням бабусі - [PERSON] щодо налагодження контакту з донькою, щоб неповнолітня [PERSON] не почувала себе покинутою, але все марно. Тому, Орган опіки та піклування дійшов висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини - [PERSON] . [INFO] . Відповідно до довідки з ТОВ «Ірпінський ліцей «АСТОР», [PERSON] [INFO] , з 09.04.2025 року навчається у 7 класі. Батько бере активну участь у забезпеченні навчального процесу дитини: регулярно контролює успішність, відвідування заанять, підтримує зв`язок із педагогами та адміністрацією школи, створює належні умови для навчання та розвитку дитини. Відповідно до звіту психолога про спостереження за станом дитини з квітня 2022 по травень 2025 р. за період спостереження та психокорекційної роботи встановлено: факт тривалої емоційної та фізичної відсутності матері в житті дитини. Мати [PERSON] проживає окремо, приїздила за все життя дитини всього декілька разів, не брала участі у вихованні дитини. Після того, як дитина почала проживати з батьком, психоемоційний стан неповнолітньої [PERSON] значно покращився. Вона часто виражає радість, спокій, почуття безпеки поруч з батьком. Дитина має міцний емоційний зв`язок і батьком, довіряє йому, почувається в його присутності спокійною, захищеною та щасливою. Проживання з батьком сприяє її емоційному, психологічному та фізичному благополуччю. Згадки про матір у присутності неповнолітньої [PERSON] , навпаки, викликають ретравматизацію та суттєве погіршення психоемоційного стану дівчинки. 17.07.2025 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . На підставі зазначеного, виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області, як діючий в інтересах дитини Орган опіки та піклування, дійшов висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дитини - [PERSON] , [INFO] . Отже всі зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як винну поведінку матері [PERSON] відносно дитини [PERSON] [INFO] , та свідоме нехтування нею своїми материнськими (батьківськими) обов`язками. З викладеного вбачається, що мати дитини - [PERSON] , [INFO] , року народження, ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків, з дитиною не спілкується, від виховання дочки самоусунулась, за місцем проживання дочку не відвідує, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини - [PERSON] , [INFO] , не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, станом здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості, талантів, розумових і фізичних здібностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані ним норм права. В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положеннями ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку. У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Водночас, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. За цієї обставини, законодавцем встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). У даному разі, за встановлених судом під час розгляду справи обставин, позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факт не проживання матері разом із дитиною, незацікавленість відповідачки взагалі у житті дитини, як шкільному так і повсякденному, її фізичному та духовному розвитку. Мати не вживає будь-яких дій задля підтримування зв`язку із дитиною, не забезпечує належних умов задля отримання нею освіти, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини. З урахуванням наявного у матеріалах справи висновку Органу опіки та піклування, вжиття численних заходів судом щодо повідомлення мати про розгляд справи судом, суд виснує, що подані позивачем докази в достатній мірі свідчать про ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, остання без поважних причин залишила свою доньку без материнської уваги та турботи фактично з досягненням дитини тримісячного віку, не спілкується з дитиною взагалі, та участі у її вихованні, розвитку не приймає. Суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей, довідок відділу державної виконавчої служби/приватного виконавця про сплату матір`ю аліментів на утримання дитини, або наявність у останньої відповідної заборгованості. В той же час, позивачем до суду було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження самоусунення матері від виконання материнських обов`язків відносно доньки, зокрема, доведено факт не проживання матері разом з дитиною, незацікавленість відповідачки взагалі у житті дитини, як шкільному так і повсякденному, остання не цікавиться станом здоров`я дитини, її матеріальним та духовним становищем. Бездіяльність матері повністю підпадає під критерії ухилення її від виконання батьківських (материнських) обов`язків. Відповідно до ч. ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У сукупності з раніше встановленими обставинами, а саме повною відсутністю будь-яких спроб зв`язку та участі у житті дитини протягом тривалого періоду, навіть за наявності відомих каналів комунікації, факт відмови у наданні дозволу на виїзд дитини, що призвів до судового розгляду та визнання судом порушення прав дитини, є доказом свідомого та систематичного ухилення батька від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до п. 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, наявність спірних правовідносин в частині невиконання відповідачем батьківських обов`язків відносно дитини, наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому потребують задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору належить стягнути з відповідачки на користь держави, а саме у сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved