Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із описаною вище позовною заявою, мотивованою тим, що укладений 28.12.1995 року шлюб із [PERSON] є невдалим, шлюбно-сімейні відносини між ними наразі припинені, спільного господарства не ведуть, спільних обов`язків не мають. Також зазначає, що у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає в позивачем. На підставі наведеного просить розірвати шлюб та визначити місце проживання [PERSON] з батьком. Позивач в судове засідання не з`явився. На адресу суду скерував заяву, у якій підтримав позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, у письмових заявах від 17.06.2025 просила справу розглянути за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб 28.12.1995 у Брусницькій сільській раді народних депутатів, актовий запис № 37, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.12.1995. У шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.11.2010. Згідно з довідкою про склад сім`ї № 02-17/1415 від 24.11.2023 в [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] зареєстрована, але не проживає. Згідно із посвідченням серії [NUMBER] від 09.12.2019 [PERSON] є законним представником (опікуном) дитини інваліда [PERSON] .. Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] від 10.12.2008 [PERSON] є учасником бойових дій. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Згідно з\~ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1\~ст. 24 Сімейного кодексу України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористався наданим правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3\~статті 56 Сімейного кодексу України\~передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їхній сукупності, суд вважає, що оскільки на даний час сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам позивача, спір щодо поділу майна відсутній, відтак є усі підстави для розірвання шлюбу. Згідно\~з ст.113 Сімейного кодексу України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач клопоче про залишення їй після розірвання шлюбу прізвища « [PERSON] », а тому при реєстрації розірвання шлюбу слід залишити їй існуюче прізвище « [PERSON] ». Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 1ст. 16 Цивільного кодексу України). Частиною 1статті 15\~Цивільного кодексу\~України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 та 4ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1статті 9\~Сімейного кодексу\~України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Так, як слідує з матеріалів справи, між сторонами взагалі відсутній спір про місце проживання дитини з батьком. Відповідно д ост.\~160\~Сімейного кодексу\~України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Крім того, відповідно до ст.\~141\~Сімейного кодексу\~України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Крім того, ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст.\~19\~Сімейного кодексу\~України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У цій справі позивачем не було залучено орган опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, участь якого є обов`язковою, а також цим органом не надано письмовий висновок щодо розв`язання спору стосовно місця проживання неповнолітньої дитини. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні у першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема, в суді. Отже, враховуючи описане вище, беручи до уваги відсутність між сторонами спору про місце проживання дитини, неподання жодного доказу на обґрунтування позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, не залучення позивачем у справу органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, участь якого є обов`язковою при розгляді спорів щодо місця проживання дитини, а також відсутність відповідного письмового висновку такого органу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню. В якості підстави для звільнення від сплати судового збору позивач зазначив п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від слати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Однак, ця справа не стосується порушення будь-яких прав позивача [PERSON] як учасника бойових дій. Водночас, згідно із посвідченням серії [NUMBER] від 09.12.2019 [PERSON] є законним представником (опікуном) дитини інваліда [PERSON] , тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору судом не встановлено. Оскільки із двох позовних вимог немайнового характеру задоволено лише одну, то з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на суму 1211,20 грн. Судовий збір на суму 1211,20 грн. за другу позовну вимогу, який мав бути сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, слід компенсувати за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: partial