Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

23.09.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в обґрунтування якої зазначила, що [PERSON] є власником 13/88 частин домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія 2-ДН-413, яке видано 04.04.1986 року Першою Харківською державною нотаріальною конторою, та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.11.1996 року у справі № 2/3-1249. До складу даного домоволодіння загальною площею 179 кв.м. та житловою площею - 84,8 кв.м., відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 251545626 від 07.04.2021 року входять: житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», дерево обкладене цеглою, загальною площею 139,6 кв.м., житловою - 61,7 кв.м.; житловий будинок з прибудовами літ. «В-1», виготовлений з цегли, загальною площею 39,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.; надвірні будівлі - сарай літ. «Г» та літ. «З», літній душ літ. «К», гараж літ. «Н», вбиральні літ. «О» та літ. «Р», літ. «П», огорожа № № 1, 3, 4, зливна яма № 5, 6. Фактично 13/88 частин вищевказаного житлового будинку, які належать позивачу, розташовані у житловому будинку літ. «А-1» та складаються з таких приміщень: ХІ - коридор площею 9,0 кв.м., 2-1 - кухня площею 14,4 кв.м., 2-2 - житлова кімната площею 8,2 кв.м., 2-3 - санвузол площею 2,6 кв.м., 2-4 - кухня площею 10,0 кв.м., 2-5 - житлова кімната площею 13,5 кв.м., 2-6 - коридор площею 6,2 кв.м., що підтверджується «Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] », який виготовлено висновком експерта за результатами судової будівельно-технічної експертизи № 2467 від 19.02.2021 року та представляють собою квартиру [ADDRESS] . Загальна площа складає 63,9 кв.м., а житлова - 21,7 кв.м. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 5-296, яке видано 26.03.2018 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори, договору дарування, який 01.06.1955 року посвідчено державним нотаріусом Шостої міської Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2537, та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.11.1996 року у справі № 2/3-1249, власником інших 8/88 частин до 10.05.2018 року була [PERSON] , яка фактично займала квартиру [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту та висновку експерта квартира [ADDRESS] також знаходиться у житловому будинку літ. «А-1», і до її складу входять такі приміщення: ІV - тамбур площею 4,3 кв.м., 4-1 - кухня площею 4,8 кв.м., 4-2 - житлова кімната площею 8,8 кв.м., 4-3 - житлова кімната площею 17,4 кв.м. Загальна площа квартири складає 42,3 кв.м., а житлова - 26,3 кв.м. Співвласниками інших частин даного житлового будинку є [PERSON] та Харківська міська рада, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 137233880 від 11.09.2018 року та № 251545626 від 07.04.2021 року. 10.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. та зареєстровано за № 962. На підставі вказаного договору [PERSON] відчужила на користь [PERSON] належні їй 8/88 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Однак до дня смерті [PERSON] на вищевказане майно 10.05.2018 року приватним нотаріусом Юдіною О.С. було накладено заборону відчуження. Це вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 137233880 від 11.09.2018 року. Після того, як в жовтні 2019 року померла [PERSON] , [PERSON] вирішила продати належні їй 8/88 частин житлового будинку [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] в січні 2020 року запропонувала [PERSON] придбати у неї 8/88 частин житлового будинку, однак у квітні 2021 року позивачу стало відомо, що [PERSON] без її відома відчужила на користь [PERSON] належній їй 8/88 частин житлового будинку. Так, 11.04.2020 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування 4/88 часток вищевказаного житлового будинку, який 11.04.2020 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 191. На підставі вказаного договору було прийнято рішення № 51951050 від 11.04.2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а саме на 4/88 частини житлового будинку літ. «А-1», житлового будинку літ. «В-1» та надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , а також у зв`язку з цим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис № 36238627 від 11.04.2020 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 4/88 частини житлового будинку літ. «А-1», житлового будинку літ. «В-1» за адресою: [ADDRESS] загальною площею 179 кв.м., житловою площею 84,8 кв.м. з відповідними надвірними будівлями. Інші 4/88 частин вищевказаного житлового будинку [PERSON] відчужила на користь [PERSON] на підставі договору дарування, який посвідчено 22.03.2021 року третьою особою та зареєстровано за № 1755. Так на підставі даного договору приватним нотаріусом Алейніковою К.Л. було прийнято рішення № 57218773 від 22.03.2021 року про державну реєстрацію прав, а саме на 4/88 частини житлового будинку, а також у зв`язку з цим в Державному реєстрі речових прав зроблено запис № 41106643 від 22.03.2021 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 4/88 частини житлового будинку. Проте, позивач вважає вищевказані договори дарування удаваними та недійсними, оскільки [PERSON] перед розміщенням оголошення про продаж належних їй частин житлового будинку не виконала вимоги ст. 362 ЦК України, а саме не звернулась із письмовою пропозицією про купівлю в неї цих часток до інших співвласників. Відповідачем було прийнято рішення про укладання договору купівлі-продажу під видом договору дарування. Також позивач зазначила, що [PERSON] не мала наміру на безоплатне відчуження належних їй 8/88 частин житлового будинку , що підтверджується роздруківкою оголошення з сайту та аудіо записами телефонних розмов. При цьому відповідачі не перебувають у родинних відносинах, тому не було мотиву для передачі нею в дар свого майна сторонній особі. Просила визнати договір дарування № 191 від 11.04.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. - недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ст. 235 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності; визнати договір дарування № 1755 від 22.03.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л. - недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ст. 235 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності. Дана позовна заява на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи надійшла в провадження судді Білінської О.В. Ухвалою суду від 20.10.2021 року позовна заява залишена без руху, наданий строк для усунення недоліків. 01.11.2021 року позивачкою подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 05.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, на підставі розпорядження № 02-13/177 від 30.12.2021 року, дана справа 18.01.2022 року була розподілена судді Власовій Ю.Ю. Ухвалою суду від 04.02.2022 року справа прийнята до провадження за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, на підставі розпорядження № 02-13/23 від 08.02.2023 року, дана справа 08.02.2023 року була розподілена судді Глобі М.М. Ухвалою суду від 15.02.2023 року справа прийнята до провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.08.2023 року підготовче засідання закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач під час судового розгляду заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначила про недоцільність залучення до участі в розгляді справи в якості співвідповідача сторону договору дарування від 22.03.2021 року [PERSON] . Відповідач [PERSON] під час судового розгляду заявлені позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказала, що вона була власницею 8/88 частки домоволодіння [ADDRESS] . Вона знайома із військовослужбовцем [PERSON] , яка повідомила, що їй та її дітям немає де жити, а тому вона вирішила подарувати останній належну їй частину у вказаному домоволодінні. 11.04.2020 року вона передала безоплатно за договором дарування [PERSON] вказане житло. Договір був укладений в присутності нотаріуса, гроші за правочином вона не отримувала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначила, що вона проходила військову службову і їй з дитиною не було де жити. Її знайома [PERSON] запропонувала подарувати частину домоволодіння [ADDRESS] . Вона погодилась, і 11.04.2020 року у нотаріуса був укладений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала їй вказану частину домоволодіння. Ніяких коштів за цим правочином вона не передавала. Щоб у її чоловіка [PERSON] було зареєстроване місце проживання, вона подарувала йому 4/88 частки вказаного домоволодіння, а згодом він їх знов подарував їй за договором дарування від 22.03.2021 року. Вказаний правочин також був зареєстрований в присутності нотаріуса. На теперішній час вона є власницею 8/88 часток вказаного домоволодіння, де проживає на теперішній час. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] є власником 13/88 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія 2-ДН-413, яке видано 04.04.1986 року Першою Харківською державною нотаріальною конторою, та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.11.1996 року у справі № 2/3-1249 (т. 1 а.с. 8, 9). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна № 118909365 від 29.03.2018 року вбачається, що власником інших 8/88 частин до 10.05.2018 року була [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 5-296, яке видано 26.03.2018 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори (4/88 частки) та договору дарування, який 01.06.1955 року посвідчено державним нотаріусом Шостої міської Харківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2537, та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.11.1996 року у справі № 2/3-1249 (4/88 частки) (т. 1 а.с. 38-40). Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 137233880 від 11.09.2018 року, [PERSON] на підставі договору довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. та зареєстровано за № 962, отримала у власність 8/88 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с. 41). Згідно даних договору дарування частки житлового будинку від 11.04.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою К.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 191, [PERSON] подарувала [PERSON] 8/88 часток житлових будинків [ADDRESS] (т. 2 а.с. 6-7). 16.06.2020 року [PERSON] подарувала [PERSON] 4/88 частки житлових будинків [ADDRESS] за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою К.Л. за реєстровим № 293. Як зазначено у договорі дарування частки житлових будинків від 22.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою К.Л., [PERSON] подарував [PERSON] 4/88 часток житлових будинків [ADDRESS] (т. 2 а.с. 8-9). Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК України). Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 761/37049/15-ц (провадження № 61-18950св20). Аналіз вищевказаних вимог закону свідчить про те, що переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності співвласника поширюється на випадки саме продажу відповідної частки у праві спільної часткової власності та не стосується випадку, в якому було укладено договір дарування, який за своєю суттю є безвідплатним правочином, тобто обдарований не має перед дарувальником зобов`язання матеріального характеру. Як зазначено у ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Умови дійсності правочину встановлюються законом для того, щоб правочин мав належну юридичну силу. Додержання цих умов сприяє законності правочину, охороні прав та законних інтересів його учасників та інших осіб. Проте, коли недодержання умови дійсності правочину викликає його недійсність, то до сторін застосовуються майнові наслідки такої недійсності. Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Правова конструкція ст. 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Суди повинні оцінити зазначені доводи, подані сторонами докази та здійснити правильну кваліфікацію правочину, виходячи із відносин, які реально склались між його сторонами. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 30.03.2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 12.04.2024 року у справі № 753/9206/21 (провадження № 61-15045св23). На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , набувши у встановленому законом порядку право власності на 8/88 часток житлових будинків [ADDRESS] , уклала 11.04.2020 року з [PERSON] договір дарування вказаних часток; [PERSON] уклала 16.06.2020 року договір дарування з [PERSON] 4/88 часток житлових будинків за вказаною адресою; [PERSON] уклав 22.03.2021 року договір дарування з [PERSON] вказаних вище 4/88 часток. Аналіз гл. 26 ЦК України свідчить про те, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18). Суд звертає увагу, що укладення 11.04.2020 року договору дарування не порушує переважене право співвласника на придбання частки у спірному майні, оскільки дарувальником відчужено спірне майно за безвідплатним договором. Матеріали справи не містять відомостей, що на час укладення оспорюваних договорів дарування часток домоволодіння не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні майном, що відчужується за цими правочинами. [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено удаваність оспорюваного договору дарування від 11.04.2020 року, що відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Відсутні докази того, що вказаний правочин укладено з метою приховання сторонами правочину договору купівлі-продажу цього нерухомого майна, та що між [PERSON] та [PERSON] виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування. Відповідачі, укладаючи оспорюваний правочин від 11.04.2020 року, усвідомлювали значення своїх дій, їх волевиявлення було направлено на укладення саме договору дарування, а судом не встановлено спрямованість волі сторін такого правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, чи настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені оспорюваним правочином. Посилання позивача на те, що між відповідачами 11.04.2020 року укладено не договір дарування, а саме договір купівлі-продажу частин спірного домоволодіння, що підтверджуються оголошенням про продаж часток та аудіо записом, є безпідставними, оскільки безспірно не можуть свідчити про те, що між відповідачами укладено договір купівлі-продажу, а не договір дарування, разом з тим, відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування від 22.03.2021 року, суд зазначає наступне. Як встановлено під час судового розгляду, вказаний правочин був укладений між [PERSON] та [PERSON] , а не між [PERSON] та [PERSON] , як про це зазначає позивач. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тлумачення змісту ст. 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. При цьому процесуальний статус відповідача і третьої особи за своїм змістом, процесуальними правами та обов`язками є різними. У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору, як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 року у справі № 670/23/18 (провадження № 61-1621св19). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 22.03.2021 року, [PERSON] не зазначила в якості належного співвідповідача сторону вказаного правочину [PERSON] . Суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, дарувальника [PERSON] до участі у даній справі в якості відповідача (співвідповідача) не було залучено, відповідного клопотання позивачкою під час розгляду справи заявлено не було. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п. 40), від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц ) п. 31.10), від 30.01.2019 року у справі № 552/6381/17 (п. 39). Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 29.08.2019 року у справі № 642/6181/16-ц). Вищевикладене також узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 736/1432/20 (провадження № 61-18506св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). За таких обставин, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 22.03.2021 року, пред`явлені [PERSON] до неналежного відповідача, є окремою підставою для відмови у позові у вказаній частині, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). З урахуванням вищевикладеного, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відсутність підставі для задоволення позову та визнання договорів дарування від 11.04.2020 року та від 22.03.2021 року недійсними із застосуванням наслідків недійсності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed