Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~14\~травня 2025\~року з\~Любашівського районного\~суду Одеської\~області на\~адресу суду\~надійшли матеріали цивільної справи № 507/32/25 за позовною заявою [PERSON] до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА\~«НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ\~ПІДПРИЄМСТВО АГРО-РИТМ» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. З матеріалів справи встановлено, що у провадженні судді Любашівського районного суду Одеської області Дармакука Т.П. перебувала вище вказане цивільна справа. Ухвалою суду від 08 січня 2025 року по вказаній цивільній справі було задоволено заяву про самовідвід судді Любашівського районного суду Одеської області Дармакука Т.П. (а.с.24). У зв`язку із зазначеним справу № 507/32/25 за позовною заявою [PERSON] до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА\~«НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ\~ПІДПРИЄМСТВО АГРО-РИТМ» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, було передано для повторного автоматизованого розподілу судових справ. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Вужиловському О.В. (а.с.25). Ухвалою судді Любашівського районного суду Одеської області Вужиловського О.В. від 27 січня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.31). В подальшому, після відкриття провадження у справі, ухвалою суду від 06 травня 2025 року по вказаній цивільній справі було задоволено заяву представника відповідача про відвід судді Любашівського районного суду Одеської області Вужиловського О.В. (а.с.120) На підставі\~розпорядження голови Любашівського районного суду Одеської області цивільна справа № 507/32/25 за позовною заявою [PERSON] до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА\~«НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ\~ПІДПРИЄМСТВО АГРО-РИТМ» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою була передана до Ананьївського районного суду Одеської області, як до найбільш територіально наближеного (а.с.124). Враховуючи викладене, ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року зазначену справу було прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.127-128). Отже, у січні 2025 року позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Стріченко Д.А., звернулась до Любашівського районного суду Одеської області з позовною заявою до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА\~«НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ\~ПІДПРИЄМСТВО АГРО-РИТМ» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до умов договору оренди, укладеного між сторонами по справі, позивачка надає, а відповідач приймає в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер 5123380600:01:004:0215) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка знаходиться на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] . Зазначений договір було посвідчено державним реєстратором 30 березня 2020 року. Разом з цим, сторона позивачки зазначила про укладення такого договору оренди земельної ділянки з істотними порушеннями, що прямим чином впливають на обсяг прав і інтересів позивачки. З огляду на законодавство, що діяло станом на дату укладення договору, в останньому не зазначено істотні умови, які згідно Закону України «Про оренду землі» імперативно зазначаються у подібних правочинах, а саме орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність в договорі істотних умов, що передбачені статтю 638 ЦК України станом на дату державного посвідчення такого правочину мало стати підставою для відмови у такому посвідченні, а станом на дату подання заяви - підставою для визнання такого договору неукладеним. Між сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх, передбачених законом істотних умов, що імперативно зобов`язують учасників таких правовідносин їх узгоджувати. Відсутність узгодження сторонами договору усіх істотних умов стало наслідком неотримання орендної плати за земельну ділянку. Таким чином, в ході здійснення державної реєстрації права оренди земельної ділянки державним реєстратором мало б бути відмовлено у посвідченні такого правочину, з огляду на відсутність вольового погодження сторонами усіх істотних умов договору. Станом на дату подання позовної заяв договір є неукладеним з огляду на те, що позивачка не отримує орендної плати у законодавчо-обґрунтованому розмірі. Сторона позивачки заявила саме негаторний позов, як ефективний спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з не укладенням договору оренди земельної ділянки та наявністю зареєстрованого права власності на земельну ділянку за позивачкою. 27\~травня 2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» на\~адресу суду\~від представника\~відповідача надійшов\~відзив на\~позовну заяву\~з додатками\~(а.с.131-139).\~Сторона відповідача\~вважає позовну\~заяву необґрунтованою\~та такою,\~що не\~підлягає задоволенню.\~Так,\~11\~березня 2020\~року між\~сторонами по\~справі було\~укладено договір\~оренди земельної\~ділянки,\~відповідно до\~якого позивачка\~надає,\~а відповідач\~приймає в\~строкове платне\~користування земельну\~ділянку (кадастровий\~номер 5123380600:01:004:0215)\~для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва.\~Земельна ділянка\~знаходиться на\~території Бобрицької\~сільської ради\~Любашівського району\~Одеської області,\~масив №\~ [NUMBER] ,\~ділянка №\~ [NUMBER] .\~Зазначений договір\~було зареєстровано\~в Державному\~реєстрі прав\~на нерухоме\~майно 24\~березня 2020\~року. З того\~часу відповідач\~користується земельною\~ділянкою для\~вирощування сільськогосподарської\~продукції.\~Посилання позивачки,\~що між\~сторонами не\~було досягнуто\~згоди щодо\~всіх істотних\~умов договору\~не відповідає\~дійсності,\~оскільки при\~підписанні договору\~між сторонами\~було досягнуто\~всіх істотних\~умов щодо\~його укладання,\~зокрема,\~предметом оренди\~визначена земельна\~ділянка з\~конкретним кадастровим\~номером,\~зазначена площа\~та цільове\~використання ділянки,\~а також\~розмір орендної\~плати та\~порядок її\~сплати. На виконання\~умов договору\~оренди від\~11\~березня 2020\~року позивачкою\~було передано\~в оренду\~земельну ділянку,\~що підтверджується\~проведеною державною\~реєстрацією,\~а відповідачем\~було виплачено\~позивачці орендну\~плату у\~грошовій формі:\~16\~вересня 2023\~року -\~24\~750\~гривень та\~26\~січня 2024\~року -\~13\~500\~гривень,\~що підтверджується\~копією відомостей\~виплати орендної\~плати пайщика.\~Зазначені обставини\~у сукупності\~(узгодження\~умов договору\~та його\~виконання сторонами)\~спростовують твердження\~представника позивачки\~щодо неукладеності\~договору. Позовна заява про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка позивачкою була надана в оренду відповідачеві суперечить попередній поведінці позивачки, яка до цього підписала договір та отримала плату за користування земельною ділянкою. Така поведінка і сама позовна заява є недобросовісними, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. В зв`язку з наведеним сторона відповідача просить в задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити повністю. 29\~травня 2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» на\~адресу суду\~від представника\~позивачки надійшла\~відповідь на\~відзив на\~позовну заяву\~(а.с.148-150). Сторона позивача зазначила, що відповідачем не надано жодних належних доказів про здійснення повної сплати оренди та на підтвердження зазначених у відзиві відомостей. 03 червня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с.166-168). З приводу не надання відповідачем належних та допустимих доказів про здійснення оплати за договором оренди земельної ділянки, сторона відповідача зазначила, що позивачка звернулась до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Тобто, свою позовну вимогу позивачка обґрунтовує нікчемністю правочину з огляду на незгоду з його умовами, а не з огляду на «відсутність розрахунку». Відповідачем разом з відзивом надано копію договору оренди земельної ділянки від 11 березня 2020 року підписаний позивачкою особисто, що засвідчує факт волевиявлення на укладання договору на тих умовах що містяться в ньому. Позивачка не ставить вимоги про визнання недійсним договору чи про його розірвання, а лише посилається на неналежність способу проведеного розрахунку, що не дає підстави вважати договір неукладеним або нікчемним. При цьому, позивачка не спростовує факт отримання грошових коштів за договором оренди, а вказує лише на неналежність доказів, яким підтверджується факт отримання грошових коштів. Займаючи позицію неналежності доказів, позивачка не спростовує власного підпису у відомостях виплати орендної плати пайщика складену відповідачем. До таких дій позивачки, відповідач ставиться критично та звертає увагу про порушення нею принципу розумності та добросовісності який визначений статтею 3 ЦК України. Незрозумілим є посилання представника позивачки на статтю 651 ЦК України, яка надає повноваження суду змінити або розірвати договір на вимогу однієї сторони у разі істотного порушення договору іншою стороною, адже у позовній заяві не йдеться про вимогу щодо розірвання договору. За таких обставин посилання представника позивачки на статтю 651 ЦК України не відповідає предмету позову. Ухвалою суду від 24 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.177). Позивачка [PERSON] в судове засідання не прибула. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.178). Представник позивачки - адвокат Стріченко Д.А., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1451197 від 01 січня 2025 року (а.с.152), в засіданні надав пояснення відповідно до обставин, викладених в позовній заяві, позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. Представник відповідача\~-\~адвокат Приміч\~Д.В.,\~який діє\~на підставі\~ордеру на\~надання правничої\~допомоги серії\~ВН №\~1516126\~від 23\~травня 2025\~року (а.с.141),\~заперечував проти\~задоволення позовних\~вимог у\~повному обсязі\~з підстав\~їх необґрунтованості. В судових дебатах представник просив відмовити в задоволенні позову з підстав обрання позивачкою неналежного способу захисту. Заслухавши представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. mutatis\~mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 04 липня 2023 року у справі №\~233/4365/18 (пункт 29), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). За змістом частини першої\~статті 2 ЦПК України\~метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18),\~постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою. Судом встановлено, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 листопада 2024 року № 403055474 державним реєстратором Любашівської селищної ради Одеської області Дудником Г.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2020 року, індексний номер 51813829, право оренди належної позивачці земельної ділянки було зареєстровано за ПП «НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО АГРО-РИТМ». Підставою для реєстрації права оренди земельної ділянки зазначено договір оренди землі від 11 березня 2020 року. Строк дії: договір укладено на 7 років, з правом пролонгації (а.с.21). Звертаючись із позовом, [PERSON] просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення їй ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «НАУКОВО-ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО АГРО-РИТМ» земельної ділянки (кадастровий номер 5123380600:01:004:0215). Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В частині першій статті 627 ЦК України\~зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Разом з тим, визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі врегульовано в спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. В статті 6 зазначеного Закону\~визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з часиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі», строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України). Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За правилами частини першої статті 2 \~Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України,\~цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Частиною першою статті 90 ЗК України\~передбачено право власників земельних ділянок продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України,\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень частини четвертої статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно\~положень Закону України «Про оренду землі», договір оренди укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Окрім того, згідно статті 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідачем з відзивом на позовну заяву був наданий договір оренди земельної ділянки, укладений 11 березня 2020 року між сторонами по справі (а.с.51-53), та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 30 березня 2020 року № 205580649 (а.с.54). З договору оренди земельної ділянки вбачається, що договір підписаний позивачкою та відповідачем. Представник позивачки [PERSON] в ході судового розгляду справи факт не підписання позивачкою договору не оспорював та не спростовував. Згідно частини першої статі 15 Закону України «Про оренду землі»\~істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»\~кореспондується із положеннями частини першої статті 638 ЦПК України, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законом, як істотні. В позовній заяві зазначено, що «З огляду на зазначене законодавство, що діяло станом на дату укладення договору оренди земельної ділянки, сторона позивача вказує, що в договорі б/н від 11 березня 2020 року не зазначено істотні умови, які згідно Закону України «Про оренду землі» імперативно зазначаються у подібних правочинах, а саме: орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Висновок: таким чином, відсутність зазначеної в договорі про оренду земельної ділянки б/н від 11 березня 2020 року істотних умов, що передбачені статтею 638 ЦК України - станом на дату державного посвідчення такого правочину мало стати підставою для відмови у такому посвідченні, а станом на дату подання даної заяви - підставою для визнання такого договору неукладеним.». (а.с.2). Про факт відсутності в договорі оренди земельної ділянки істотних умов, серед яких є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, було зазначено представником позивачки і під час його вступного слова (а.с.183 зворотний). З цього приводу суд зазначає, що доводи сторони позивачки спростовуються самим договором про оренду земельної ділянки від 11 березня 2020 року, в розділі 4 «Орендна плата» якого обумовлені всі позиції щодо зазначеної істотної умови (а.с.51). Крім того, сторона позивачки дійшла до висновку «2. Станом на дату подання позовної заяви договір є неукладеним з огляду на те, що орендодавець не отримує орендної плати у законодавчо-обґрунтованому розмірі.» (а.с.3 зворотний). З цього приводу суд зазначає, що доводи сторони позивачки спростовуються наявними у справі доказами, які надані відповідачем, щодо отримання позивачкою орендної плати за використання належної їй земельної ділянки (а.с.55-56). Представник позивачки [PERSON] в ході судового розгляду справи факт не отримання позивачкою орендної плати не оспорював та не спростовував (а.с.183 зворотний). Як вбачається з позовної заяви підставою для її подання є неукладеність договору оренди земельної ділянки між сторонами.\~ Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої\~статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац перший частини першої\~статті 638 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі №674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18)). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що: «укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах\~глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).». Добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення\~favor contractus\~(тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). За змістом статтей\~15\~і\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений\~у частині другій\~статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом\~чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої\~статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК України\~свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі №127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Тлумачення\~статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21). Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація речових прав та їх обтяжень здійснюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої\~статті 27 Закону № 1952-IV\~судове рішення\~про задоволення\~такої вимоги\~є підставою\~для внесення\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~відомостей про\~припинення права\~оренди відповідача\~(див.\~близький за\~змістом підхід\~щодо інших\~правовідносин у\~постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~19\~січня 2021\~року у\~справі №\~916/1415/19\~(пункт\~6.14)).\~З\~огляду на\~вказане суди\~попередніх інстанцій\~правильно відмовили\~у задоволенні\~позову орендодавця,\~хоч і\~з інших\~мотивів(див.\~постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19\~(провадження № 14-49цс22) (пункт 55)). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/2\~(провадження № 61-5252сво23) висловила такі висновки про застосування норм права, зокрема, «Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.». За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~ Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За наведених обставин, враховуючи підставу звернення [PERSON] з даним позовом, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачкою неналежного способу захисту. В позовній заяві міститься вимога позивачки про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат, які складаються з судового збору. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частин першої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. Відповідно до частин першої та третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що попередня (орієнтовна) сума судових витрат, які відповідач очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 29800,00 гривень. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник відповідача [PERSON] зробив заяву про стягнення з [PERSON] судових витрат на правничу допомогу в розмірі 46400,00 гривень, у разі відмови у задоволенні позовних вимог (а.с.194 зворотний). У зв`язку з наведеним, питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, залишається без розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed