Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

У березні\~2025\~року товариство\~з обмеженою\~відповідальністю «Свеа\~Фінанс» (далі\~за текстом\~ Свеа\~Фінанс)\~звернулося до\~суду з\~позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором №605480003 від 28.11.2021 на загальну суму 39748,88 грн, яка складається з тіла кредиту та відсотків. В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем у листопаді 2021 року було укладено зазначений вище договір в електронному вигляді з товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі за текстом Манівео), відповідно до умов якого фінансова установа надала позичальнику грошові кошти, які у строк повернуто не було. На підставі договорів факторингу позивач набув статусу нового кредитора, отримавши право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Манівео, включно і до відповідача. Представник позивача, подаючи позов, просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у поданому ним 25.03.2025 відзиві, зокрема, не було надано доказів підписання спірного кредитного договору [PERSON] , отримання ним грошових коштів. Також зазначив, що перехід права грошової вимоги від первісного кредитора за договором факторингу відбулось ще до моменту підписання кредитного договору. Просив стягнути з позивача 10000 грн витрат на правничу допомогу. Заслухавши учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК). Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.ст.1048, 1054 ЦК України). За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У цій справі встановлено, що 28.11.2021 між Манівео та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №605480003, відповідно до умов якого товариство надає клієнту фінансовий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2000 грн до 50000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.1.1). Договір був укладений в електронному вигляді шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Пунктом 5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. 28.11.2018 між Манівео та товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі за текстом- Таліон Плюс) укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого Манівео зобов`язується відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п.п. 2.1.). 02.05.2024 між Таліон Плюс та Свеа Фінанс укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого [PERSON] зобов`язується відступити (передати) факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор набуває права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення прав вимоги Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядки та строки встановлені Договором (п.п. 2.1.). Відповідно до наданих позивачем витягів з Реєстру боржників до зазначених вище договорів факторингу Свеа Фінанс набула права грошової вимоги до відповідача: за договором кредитної лінії №605480003 в розмірі 39748,88 грн, з яких 8460,54 грн сума заборгованості по тілу кредиту та 31288,34 грн сума заборгованості за відсотками. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст.512 ЦК України). Відступлення права вимоги відбувається на підставі правочину, зокрема, внаслідок укладення договору факторингу. Останнім є операція з переуступки першим кредитором прав вимоги боргу третьої особи другому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу першому кредиторові. За змістом ст.ст.1077, 1078 ЦК України фактор вправі передати в розпорядження клієнта лише право дійсної грошової вимоги. При цьому відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються. Договорами факторингу №№28/1118-01, 02/0524-01/01.02-11/24 передбачені умови, що клієнт гарантує і відповідає перед фактором за дійсність грошових вимог, які є дійсними, і зобов`язується передати фактору Кредитні договори з усіма додатками, додатковими угодами та копії договорів, за якими відповідні Права вимоги біли відступлені Клієнту від Кредитора. Отже, за змістом наведених нормативних актів і договорів позивач як фактор мав право отримати від клієнтів, Манівео та [PERSON] , докази існування заборгованості за укладеним договором кредиту із відповідачем. Принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не звільняє сторону спору, у першу чергу позивача, від обов`язку доведення перед судом тих обставин, на які вона посилається у підтвердження своїх вимог або заперечень (ст.81 ЦПК України). Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04.07.2018, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У підтвердження заявлених вимог позивач не подав суду будь-яких документів про перерахування коштів на користь відповідача за укладеним договором кредиту у листопаді 2021 року, як і не надав доказів про рух коштів на рахунку відповідача, що унеможливлює перевірити наявність чи відсутність загальної заборгованості по основному боргу. Надані позивачем документи, які містять інформацію про розмір заборгованості [PERSON] не є належними доказами фактичного отримання грошей відповідачем або здійснення розрахункових операції в його інтересах. Наявні у справі заява на отримання грошових коштів та паспорт споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця, і ознайомлення з ними, їх підписання споживачем не означає укладення договору кредиту та дотримання його форми, оскільки в таких документах не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.12 ЦПК України), який забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний. Згідно ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Суд зауважує, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом покладається на позивача. Виписка по рахункам, касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів (постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18). Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема первинного документу, який підтверджує отримання відповідачем грошових коштів, є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях і клопотання про витребування судом відповідних доказів в банківських установах представник позивача не заявив, хоча не був позбавлений такого права як при подачі позову, так і під час розгляду справи по суті. Резюмуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт виникнення заборгованості за спірним договором кредитної лінії відповідача та її розмір, що є підставою для відмови в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні. Щодо клопотання відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн, понесену ним у зв`язку з пред`явленням до нього даного позову, то суд приходить наступного висновку. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 ЦПК України. Судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням. В силу положень ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові на позивача. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, окрім інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Матеріалами справи підтверджується, що між [PERSON] та адвокатом Крижанівським О. А. 18.03.2025 укладено договір про надання правничої допомоги у цій справі /а.с.86/. Згідно акту наданих послуг від 15.05.2025 /а.с.88/ адвокатом були надані наступні види робіт: правова інформація, консультація та роз`яснення, формування правової позиції у справі, вивчення судової практики (4 год вартістю 4000 грн); складання та направлення відзиву (3 год вартістю 3000 грн); складання та направлення клопотання про участь в засіданні в режимі відеоконференції (1 год вартістю 1000 грн) та участь у судовому засіданні (1 год вартістю 2000 грн). Загальна вартість послуг складає 10000 грн. Правомірне очікування стороною відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що відповідачу надавалася професійна правова допомога адвокатом, втім, розподіляючи такі витрати, понесені [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи та надані суду документи є підставою для частково їх відшкодування, адже цей розмір не в повній мірі відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, зокрема, в частині складання клопотання про участь в засіданні в режимі відеоконференції та участь у судовому засіданні, яке 05.08.2025 тривало біля 10 хв. Відтак, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, складності справи, ціни позову, критерію реальності адвокатських витрат, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, а також критерію розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Принцип відшкодування витрат на професійну правничу допомогу стороні, за наявності для цього законних підстав, ґрунтується на загальних принципах справедливості та компенсації в правовій системі. Зазначений принцип допомагає взаємно збалансувати тягар витрат і забезпечити ефективний доступ до правосуддя, оскільки це дає можливість: 1) стимулювати справедливі судові процеси: якщо сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, може очікувати відшкодування витрат на адвоката, це стимулює її використовувати правові засоби та користуватися послугами адвокатів для ефективного представлення своїх інтересів у суді, що сприяє справедливому та рівноправному судовому процесу; 2) захистити право на доступ до правосуддя: гарантування відшкодування витрат на професійну правничу допомогу забезпечує можливість захисту особою своїх прав у суді, незалежно від її фінансового стану, що сприяє реалізації принципу рівності перед законом; 3) збалансувати інтереси сторін: відшкодування витрат на професійну правничу допомогу сприяє встановленню балансу інтересів сторін та дає змогу стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, компенсувати витрати, що виникли внаслідок необхідності захищати свої права в суді; 4) забезпечити судову ефективність: якщо сторона, на користь якої ухвалено судове рішення, може очікувати відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, це сприяє ефективності судового процесу та робить його більш доступним та прозорим.

Outcome: partial