Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк», Банк) про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань. Позов мотивовано тим, що позивач у 2015 році звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з цивільним позовом (справа № 363/3965/15-ц) до АТ КБ «Приватбанк» про витребування депозитних вкладів з нарахуваннями за 8-ма строковими депозитними договорами від 31 січня 2005 року № 177s756063-177s756070, за якими являвся цессіонарієм після передачі йому права вимоги вкладником [PERSON] . Вищевказані депозитні договори 31 січня 2005 року укладались між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк» у Правобережному відділенні банку м. Дніпропетровська. Внесення коштів на вклад у кожному випадку підтверджувалось меморіальним ордером. Права на депозитні вклади [PERSON] , [PERSON] передані на підставі укладеного у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 Цивільного кодексу України Договору про відступлення права вимоги (цессії) від 1 серпня 2015 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року позов задовольнявся частково. За рішенням суду до стягнення з банку на користь позивача присуджувалось: номінальна сума вкладу у розмірі 400000,00 грн., проценти за користування грошовими коштами у період з 01.02.2015 року по 31.07.2005 року у сум 396 712,32 грн., проценти за користування грошовими котами у період з 1.08.2005 року по 31.12.2016 року у розмірі 9 141 917, 81 грн. три проценти річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму прострочення виплати вкладу у розмірі 1 457 697, 58 грн., інфляційні витрати за .ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 13 981 184, 40 грн., 3 % пені від сум неповернутих вкладів згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» в сумі 274 257, 53 грн., а всього 29 251 766,64 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 6 липня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено та до стягнення присуджено: 4 000 000,00 грн. - номінальна сума вкладів; зменшено розмір процентів від 839 323, 85 грн. (ця сума включила проценти за процентною ставкою 20 % до 24 липня 2005 року як дати, з якої вкладник просив свого часу розірвати договір та 1 % ставки «на вимогу» після 24 липня 2005 року); зменшено розмір З % річних за прострочення згідно до ст. 625 ЦК України до 520 692,48 грн.; зменшено розмір інфляційних втрат до 4 489 907,28 грн.; збільшено розмір пені згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з визначенням його розумного розміру у сумі 23 989 837,00 грн., а загалом 33 837 837,00 грн. За результатами касаційного розгляду постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року задоволена частково касаційна скарга банку. За постановою кінцево до стягнення з банку присуджено: 4 000 000 грн. - номінальна сума вкладів; зменшено розмір процентів до 381369, 84 грн. (залишені лише проценти за ставкою 20 % до 24 липня 2005 року); 4 489 907,28 грн. - інфляційні витрати (залишено у редакції апеляційного суду), а загалом 9 391 969,60 грн. Причому у стягненні пені за Законом України «Про захист прав споживачів» відмовлено повністю. Вказує, що за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, що системно підтримується судовою практикою, нарахування 3 % річних за прострочення грошових зобов`язань входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за здійснення прострочення, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримування грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Вказує, що абсолютно обґрунтовано в умовах зміненої судової практики касаційної інстанції ставиться питання про стягнення повноцінних нарахувань за ч. 2 ст. 625 ЦК України і за період з 24 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року включно. Враховуючи заяву позивача про зміну предмета позову, просив суд стягнути на користь [PERSON] з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» суми за прострочення виконання зобов`язань згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за депозитними договорами №№ 177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року за періоди з 24 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року включно та з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року включно у загальному розмірі 17 212 464,44 грн.( сімнадцять мільйонів двісті двадцять тисяч чотириста шістдесят чотири грн. 44 коп.), з яких: 15 816 077,20 грн. (п`ятнадцять мільйонів вісімсот шістнадцять тисяч сімсот сім грн., 20 коп.); 1 396 390,24 грн. (один мільйон триста дев`яносто шість тисяч триста дев`яносто грн., 24 коп.) - 3 % річних. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.02.2023 року у справі № 757/4574/23-ц відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 24.05.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позову. Вказує, що пред`явивши позов до Банку про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань, позивач в якості основоположного доказу по справі зазначив судові рішення у справі №363/3965/15, якими з Банку на користь позивача було стягнуто суми вкладів за вищевказаними договорами про депозитний вклад, відсотки за період дії вказаних договорів, а також 3% річних у відповідності до ст. 625 ІІК України в межах 3-річного строку позовної давності, в решті вимог - відмовлено. Зокрема, Банк наголошував протягом розгляду вищевказаної справи та наголошує в рамках розгляду даної справи, що між сторонами не укладалися договори про депозитні вклади, оскільки письмова форма таких договорів не була дотримана, а грошові кошти, які мали бути внесені на депозитний рахунок вкладника, відкритий в Банку, ні Позивачем, ні [PERSON] не вносилися. Зазначені договори про депозитний вклад, за якими як стверджує позивач,йому завдано збитків,в дійсності є нікчемним, оскільки недодержано письмової форми таких договорів,визначеної законом. Позивач зловживаючи наданими йому правами фактично повторно звернувся до суду з вимогою стягнути на його користь грошових коштів за ст. 625 ЦК України. У справі №363/3965/15 позивачем заявлялися вимоги про стягнення за ст.625 ЦКУ за період з 27.05.2005 - 31.12.2016. У цій справі заявлені вимоги знову 25.07.2005-31.08.2012, а також з 01.01.2017 - 06.07.2020. Період з 25.07.2005-31.08.2012 вже розглянутий судом та цей період ухвалено остаточне рішення суду. Ці обставини чітко вбачаються зі змісту позовної заяви. При цьому наголошує, що постановою Верховного Суду по справі № 363/3965/15, яка є остаточною:"Апеляційний суд встановив, що 01 червня 2005 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.» Позивачем доказів на підтвердження своїх доводів про наявність порушеного права та підстав для стягнення на його користь шкоди до суду не надано. Просив закрити провадження в частині вимог за період 25.07.2005-31.08.2012, оскільки були вже предметом розгляду справи №363/3965/15; застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності; відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог; стягнути судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні, з підстав наведених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, судом установлено, що 31 січня 2005 року між [PERSON] та Банком укладено 8 договорів про депозитний вклад № № 177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070 кожний на суму 500 000 грн зі строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) з процентною ставкою у розмірі 20 % річних. Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальними ордерами №№ 1-8 від 31 січня 2005 року. 01 червня 2005 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року. 01 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор ( [PERSON] ) відступає новому кредитору ( [PERSON] ) належне первісному кредитору право вимоги за договорами строкового депозитного вкладу № 177s756063, № 177s756064, № 177s756065, № 177s756066, № 177s756067, № 177s756068, № 177s756069, № 177s756070 від 31 січня 2005 року на загальну суму вкладів у розмірі 4 000 000 грн з процентною ставкою у розмірі 20 % річних строком на 6 місяців. За цим договором відповідно до пункту 1.3. до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов`язків: повернення грошових коштів у розмірі депозитних вкладів, отриманих боржником згідно депозитних договорів, укладених між первісним кредитором та боржником, а саме 4 000 000 грн; виплати нарахованих станом на дату укладання цього договору процентів за депозитними договорами; виплати будь яких інших платежів у відповідних сумах, що підлягають сплаті боржником на підставі депозитних договорів, включаючи неустойку, втрати від інфляційного знецінення грошових коштів, плату за користування чужими грошовими коштами та інші платежі; інших обов`язків, встановлених депозитними договорами. Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цивільній справі № 363/3965/15ц стягнуто з банку на користь позивача 4 000 000 грн. суми вкладів; 381 369,84 грн процентів за період по 24 липня 2005 року; 4 489 907,28 грн. інфляційних втрат за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року; 520 692,48 грн. (3% річних за частиною другою статті 625 ЦК України), а всього на суму 9 391 969 грн. У решті позовних вимог (процентів після 24 липня 2015 року та пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» відмовлено. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив суд стягнути з банку суми за прострочення виконання зобов`язань згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за депозитними договорами №№ 177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року за періоди з 24 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року включно та з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року включно у загальному розмірі 17 212 464,44 грн.( сімнадцять мільйонів двісті двадцять тисяч чотириста шістдесят чотири грн. 44 коп.), з яких: 15 816 077,20 грн. (п`ятнадцять мільйонів вісімсот шістнадцять тисяч сімсот сім грн., 20 коп.); 1 396 390,24 грн. (один мільйон триста дев`яносто шість тисяч триста дев`яносто грн., 24 коп.) - 3 % річних. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пред`явивши позов до Банку про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань, Позивач в якості основоположного доказу по справі зазначив судові рішення у справі №363/3965/15, якими з Банку на користь позивача було стягнуто суми вкладів за вищевказаними договорами про депозитний вклад, відсотки за період дії вказаних договорів, а також 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України в межах 3-річного строку позовної давності, в решті вимог - відмовлено. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Позивач, всупереч вищевказаним принципам, а також зловживаючи наданими йому правами, фактично повторно (в частині періоду) звернувся до суду з вимогою стягнути на його користь грошових коштів за ст.625 І1КУ. У справі №363/3965/15 позивачем заявлялися вимоги про стягнення за ст.625 ЦКУ за період з 27.05.2005 - 31.12.2016. У цій справі заявлені вимоги знову 25.07.2005-31.08.2012, а також з 01.01.2017 - 06.07.2020. Період з 25.07.2005-31.08.2012 вже розглянутий судом та цей період ухвалено остаточне рішення суду. Ці обставини чітко вбачаються зі змісту позовної заяви. При цьому, постановою Верховного Суду по справі № 363/3965/15, яка є остаточною: «Апеляційний суд встановив, що 01 червня 2005 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, про закриття провадження у цивільній справі № 757/4574/23-ц за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми за прострочення виконання зобов`язань, в частині вимог за період з 25.07.2005 року по 31.08.2012 року. Що стосується періоду з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року включно, суд вказує наступне. Позивач нараховує суми за ст.625 ЦКУ виходячи з суми депозитів та процентів за ними. Однак, це не відповідає діючому законодавству. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок не є правильним й в частині визначення бази нарахування, зокрема 3% річних та інфляційні втрати нараховуються на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування коштами (постанова Верховного Суду від 02.12.2020 №757/40017/17), тоді як відповідно до наданого позивачем розрахунку такі нараховувалися й на проценти. Так, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. У відповідності до змісту наданих позивачем копій договорів, строк дії вказаних договорів сплинув у 2005 році, про що зазначив і сам позивач. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. (Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року N9 6-17цс17, від 28.09.2016 у справі № 6- 832цс15, від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15, від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Зі змісту позову чітко вбачається, що про порушення свого права позивач дізнався ще у 2005 році, і саме з цього моменту має відліковуватися строк позовної давності. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він не знав і не міг знати про порушення свого права, чи того, що він пропустив строк позовної давності з поважних причин. Аналогічно позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження обставин щодо переривання строку позовної давності чи її зупинення у відповідності до вимог ст.ст. 263, 264 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITEG KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№о. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). До того ж, строки позовної давності щодо вимог про стягнення за ст.625 ЦК застосовані апеляційним судом в рамках справи №363/3965/15, що залишено без змін Верховним Судом в цій частині. Тобто, суди вже констатували пропуск строків позовної давності та застосували наслідки спливу. В цій справі позивач намагається добитися протилежного. Початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. Тривалий розгляд спорів за участі сторін, не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право, в т.ч. й з окремим позовом. Інших обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, позивач не навів. Відповідно до висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц, "...23.6.Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливи, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.23.7.Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини...» Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 16.12.2020 року в справі №645/545/17: "вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк." Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 03.07.2023 розглянув справу №175/4639/19, в якій стосовно стягнення вимог за ст.625 ЦК України виклав наступний висновок: "Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Установивши, що банк не виплатив позивачу суми депозитів після розірвання 20 квітня 2014 року депозитних договорів, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України з три роки , а саме з 01 квітня 2017 року до 01 квітня 2020 року. Заява позивача про поновлення строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою. Таким чином, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову, за наслідком спливу позовної давності. Враховуючи, що між позивачем та відповідачем існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, то Закон України «Про захист прав споживачів», як підстава для звільнення від сплати судового збору, на вимоги позивача не розповсюджується. Що узгоджується з правою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), в якій вказано, що «при зверненні до суду із цим позовом позивачі судовий збір не сплачували, посилаючись на те, що є споживачами, які на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-ХІІ звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Велика Палата Верховного Суду скасувала судові рішення в частині позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу та пені за частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, оскільки суди вважали, що між банком та кожним з позивачів існують споживчі правовідносини. Проте суди не врахували, що такі правовідносини припинені рішенням суду про розірвання договорів та існують правовідносини з виконання грошового зобов`язання, на які не поширюється дія умов договорів та Закону № 1023-ХІІ, тому позивачі не звільнені від сплати судового збору». Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: approved