Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району звернулася до суду з позовом в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини у матері, без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовом обґрунтований тим, що на профілактичному обліку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] . У лютому 2025 року до виконавчого комітету Запорізької міської ради звернулася [PERSON] , яка повідомила, що мати малолітнього [PERSON] зловживає алкоголем, часто залишає дитину вдома без їжі з співмешканцем, який веде аморальний спосіб життя, вчиняє насильство, умови проживання незадовільні. 26.02.2025 в ході профілактичного рейду спеціалістами відділу спільно з інспекторами патрульної поліції був здійснений вихід за адресою місця проживання родини. Вдома перебували відповідачка, малолітній [PERSON] та співмешканець відповідачки, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. В будинку брудні меблі, підлога, стіни постільна білизна, багато брудного посуду, подвір`я захаращене. Малолітній [PERSON] одягнений в брудні речі та виглядав недоглянутим. Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, відповідач з малолітнім [PERSON] відносяться до категорії внутрішньо переміщених осіб з м. Пологи Пологівського району Запорізької області, будинок у м. Запоріжжі винаймають. 17.03.2025 малолітнього [PERSON] було влаштовано до КНП «Міська дитяча лікарня №5» ЗМР за атом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. У березні 2025 року до відділу служби звернулася старша сестра малолітнього - [PERSON] , яка повідомила, що має намір забрати дитину із собою до Нідерландів, де вона проживає. Відповідач проти зазначеного не заперечувала, у зв`язку з чим звернулася із заявою про повернення дитини. Після повернення дитини позивачу, остання звернулася до відділу та повідомила, що вона не може виховувати дитину, та не заперечує проти відібрання у неї дитини на один рік без позбавлення її батьківських прав. Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просить суд відібрати малолітнього [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення останньої батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дитини, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 23.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 27.06.2025 відкрито провадження в справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи, призначено підготовче засідання. Відповідач відзив у встановлений судом строк не подала. В підготовчому судовому засіданні відповідач позов визнала та просила його задовольнити, пояснивши, що наразі вона позбавлена належним чином виконувати батьківські обов`язки через втрату житла, відсутність стабільного доходу та зловживання алкогольними напоями. Вважає, що відібрання від неї малолітнього сина відповідатиме його інтересам. Представник позивача підтримала позов та просила суд ухвали рішення за результатами підготовчого провадження. Заслухавши думку представника позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. У частині першій статті 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Основними підставами для відібрання дитини є: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Верховний Суд уже зауважував, що відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 703/297/16-ц, від 12 червня 2023 року у справі № 461/2084/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 679/306/22). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач відповідач є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього. Відповідач та дитина є внутрішньо переміщеними особами. Родина власного житла на території Запоріжжя не має. Батько дитини зі слів відповідача залишився на тимчасово окупованій території України. З копії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.04.2022 №2327-5001075329 та №23275001075825 вбачається, що відповідач та дитина зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Зазначене житло відповідач винаймає. З акту обстеження умов проживання служби у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 26.02.2025 вбачається, що спеціалістами відділу спільно з інспекторами патрульної поліції був здійснений вихід за адресою місця проживання родини. Вдома перебували відповідач, малолітня дитина [PERSON] , та співмешканець відповідача, який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Обстеженням встановлено, що в будинку брудні меблі, підлога, стіни постільна білизна, багато брудного посуду, подвір`я захаращене. Малолітній [PERSON] одягнений в брудні речі та виглядав недоглянутим. З копії акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 17.03.2025 вбачається, що малолітнього [PERSON] було влаштовано до КНП «Міська дитяча лікарня №5» ЗМР, в якому в графі «зі слів дитини вдалося встановити» зазначено, що мати постійно залишає самого вдома, де вона перебуває йому невідомо, мати зловживає алкогольними напоями. 27.03.2025 на підставі висновку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про доцільність повернення від 26.03.2025 №01-0118/936 малолітнього було повернуто відповідачеві. 22.05.2025 відповідач звернулася до відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської радою із заявою, в якій повідомила, що перебуває у скрутному становищі, зловживає алкогольними напоями. Виконувати належним чином батьківські обов`язки не може, у зв`язку із чим не заперечує проти звернення служби до суду з позовом про відібрання в неї малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав. Після відібрання дитини має намір привести себе до ладу щоб мати можливість самостійно виховувати дитину. Питання доцільності відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району. За результатами розгляду зазначеного питання комісія дійшла висновку про доцільність відібрання [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , про що 22.07.2025 складено відповідний висновок № 1502/01-36/19.02. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України перебачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання позову відповідачем. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до статті\~170 СК України\~у разі відібрання дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Зазначене повністю узгоджується із положеннями частини четвертої та п`ятої статті\~167 СК України, згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Відповідно до частини\~четвертої\~статті\~170 СК України\~при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до статті\~180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею\~180 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини\~третьої\~статті\~181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з частиною\~першою\~статті\~184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). В підготовчому засіданні відповідач позов визнала повністю, зазначивши, що викладені в ньому обставини відповідають дійсності та не оспорюються нею. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання відповідачем. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб. З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що залишення малолітнього [PERSON] в родині матері може створити небезпеку для його життя та здоров`я. Отже, відібрання дитини від матері відповідатиме його інтересам. Перебування дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, забезпечить нормальний розвиток дитини. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно роз`яснень, викладених у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою\~статті 6 Закону № 3674-VI\~підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Таким чином, при розгляді зазначеної справи об`єктом справляння судового збору є вимога про відібрання дітей від батьків без позбавлення батьківських прав та вимога про стягнення аліментів. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що документально підтверджені (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». У відповідності до приписів ч. 6 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмір 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved