Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до Миколаївського районного суду Миколаївської області із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 39414,60 грн та судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 16.12.2019 між акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений договір про надання кредиту № 501217538, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику кредит в сумі 27250 грн на 18 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 21.99 % річних. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «Альфа-Банк» виконало умови кредитного договору та перерахувало на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 27250 грн, а позичальник у свою чергу не виконав умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості, станом на 20.09.2021, загальний розмір заборгованості відповідача становить 39414,60 грн, з яких: 21590,81 грн заборгованість за тілом кредиту, 17823,79 грн заборгованість за відсотками. 20.09.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, за умовами якого права вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». З огляду на викладене, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», у мотивувальній частині позовної заяви стверджує, шо набуло статусу кредитора за кредитним договором від 16.12.2019, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Підсумовуючи викладене, позивач просить суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 39414,60 грн, а також сплачений розмір судового збору (3028 грн) і витрати на професійну правову допомогу в розмірі 9200 грн. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02.07.2025 здійснено перехід із розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду до електронних кабінетів як безпосередньо позивача, так і його представника в підсистемі «Електронний суд». Водночас представник позивача подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом надсилання рекомендованих листів за адресою його реєстрації, які повернулись з позначкою на повідомленнях «адресат відсутній за вказаною адресою», а також шляхом розміщення оголошень про виклик до суду на сайті суду. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зазначене узгоджується із правовою позицією Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.05.2023 року року у справі № 755/17944/18 провадження № 61-185св23. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22), що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Отже, листи, що повернулися з відміткою в довідці поштового відділення про причину повернення: «за відсутністю адресата за вказаною адресою» - є належно врученими. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію представника позивача, висловлену письмово, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 16.12.2019 підписав оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501217538 (надалі Договір). Із дослідженої в судовому засіданні оферти на укладення угоди про надання кредиту № 501217538 від 16.12.2019 суд встановив, що [PERSON] запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (далі - Угода) на наступних умовах: тип кредиту: «Кредит готівкою», сума кредиту: 27250 грн, процентна ставка, % річних: 21,99%, тип ставки фіксована, та строк кредиту: 18 місяців. Крім того із означеного письмового доказу суд встановив, що відповідач як позичальник запропонував АТ «Альфа-Банк» як кредитодавцю надавати їй послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені п.1 оферти, а саме: за надання кредиту: 0,00% від суми кредиту; за обслуговування кредиту: 0,00% від суми кредиту. Також [PERSON] запропонував АТ «Альфа-Банк» здійснити повернення кредиту 16.06.2021 (п. 2 оферти). Оферта на укладення угоди про надання кредиту № 501217538 містить власноручний підпис позичальника [PERSON] (а.с.5). Крім того, в судовому засіданні був досліджений паспорт споживчого кредиту, що підписаний позичальником [PERSON] власноручним підписом, зі змісту якого суд встановив, що між позичальником [PERSON] та кредитодавцем АТ «Альфа-Банк» погоджені наступні умови кредитування з урахуванням побажань клієнта: сума кредиту: 27250 грн, строк кредитування: 18 місяців, спосіб та строк надання кредиту: безготівковий, процентна ставка: 21,99% річних (а.с.6). Із додатку №1 до Угоди про надання кредиту № 501217538 від 16.12.2019 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної відсоткової ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», що підписаний позичальником, суд встановив, що сторони означеного правочину узгодили графік платежів у кількості 19, починаючи із 16.01.2020 і закінчуючи 16.06.2021. Крім того, із означеного письмового доказу суд встановив, що за весь строк користування кредитом, Також із означеного письмового доказу суд встановив, що сума кредиту підлягала видачі кредитодавцем позичальнику 16.12.2019 (а.с.5 зворот). Суд, безпосередньо дослідивши договір факторингу № 3 від 20.09.2021 встановив, що між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, відповідно до п. 2.1. якого на умовах, встановлених цим договором, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено у Додатку №1-1 до цього Договору. Сторони погодили, що до фактора переходять усі права, які належать клієнту за основними договорами, на умовах передбачених основними договорами (а.с.9-13). Факт оплати фактором клієнту вартості згідно умов договору факторингу судом встановлено на підставі платіжного доручення № 559 від 20.09.2021, відповідно до якого ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сплатило АТ «АЛЬФА-БАНК» 12844800,00 грн за перехід права вимоги згідно означеного правочину (а.с.14зворот). Із виписки з додатку до договору факторингу «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» судом встановлено, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] згідно кредитного договору № 501217538 від 16.12.2019 в сумі 39414,60 грн, з яких: 21590,81 грн сума заборгованості за тілом кредиту, 17823,79 грн сума заборгованості за відсотками (а.с.15). Суд, безпосередньо дослідивши усі матеріали цивільної справи дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором № 501217538 від 16.12.2019 підлягає до стягнення із відповідача з огляду на таке. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно з ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За встановлених обставин, на підставі досліджених матеріалів цивільної справи, враховуючи викладені вище норми матеріального права, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, не повернувши кредитодавцю як основну суму боргу, так і обумовлені цим правочином відсотки за користування кредитом, факт порушення умов означеного договору зі сторони відповідача є доведеним стороною позивача. Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання ним у кредит від АТ «Альфа-Банк» грошових коштів за кредитним договором, так і доказів своєчасного та у повному обсязі виконання його умов, зокрема, і сплати обумовлених відсотків за користування кредитом, у строки, передбачені цим правочином. Отже, зважаючи на те, що відповідач не виконав грошове зобов`язання щодо повернення суми кредиту (тіла кредиту та відсотків за користування ним) за кредитним договором як первинному кредитодавцю АТ «Альфа-Банк», так і його правонаступнику у спірних правовідносинах ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується прохання позивача, що викладене у п. 3 прохальної частини позовної заяви, про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9200 грн, то суд зазначає про таке. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція є чинною і станом на день ухвалення судом рішення у справі № 711/10120/24, доказом чому є постанова Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 386/136/21 (провадження № 61-10886св24). Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 1) договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03 липня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» та адвокатом Литвиненко О.І. (а.с.22-23); 2) акту прийому-передачі наданих послуг від 15.07.2024, в якому міститься перелік наданих правових та юридичних послуг, зокрема: надання первинної консультації - 1000 грн (0,5 год), правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини - 4000 грн (2 год) та підготовка і подання позовної заяви - 4200 грн (2,1 год) (а.с.24); 3) платіжної інструкції №4942 від 01.10.2024, відповідно до якої ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сплатило адвокату Литвиненко О.І. 9200 грн з метою виконання умов договору про надання правничої допомоги №03-07/24 від 03.07.2024 (а.с.25). У зв`язку із дослідженими письмовими доказами на підтвердження надання позивачу правничої допомоги адвокатом Литвиненко О.І. в справі щодо стягнення заборгованості із відповідача [PERSON] , суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості. Суд також погоджується із позивачем, що вартість правничої допомоги в розмірі 9200 грн є співмірною зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання такої роботи, обсягом виконаної роботи та ціною позову. У цьому контексті суд звертає увагу учасників справи, що з аналізу статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд,

Outcome: approved