Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Короткий зміст\~позовних вимог,\~а також\~позиції учасників\~справи щодо\~позову. 01 травня 2025 року позивач звернулася до суду із позовом про зняття арешту з майна у зв`язку зі смертю боржника. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що [INFO] помер її син [PERSON] . Після смерті [PERSON] вона є спадкоємцем першої черги за законом. Під час оформлення спадщини було виявлено, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.12.2010 зареєстровано обтяження, а саме арешт майна [PERSON] , реєстраційний номер обтяження: 10626345. Підставою внесення такого запису є постанова державного виконавця Диканського відділу державної виконавчої служби від 17.12.2010 про арешт майна боржника. Позивачка зазначає, що на її звернення щодо зняття арешту з майна Диканський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Диканський ВДВС) листом від 11.04.2025 за вих. № 4338 рекомендував їй звернутися до суду для вирішення питання про зняття арешту з майна. Посилаючись на вказані обставини, на те, що наявність обтяження у вигляді арешту майна [PERSON] позбавляє її можливості оформити спадщину, позивачка просить закінчити виконавче провадження, відкрите стосовно [PERSON] у зв`язку із його смертю, зняти арешт з усього майна [PERSON] , накладений постановою державного виконавця Диканського ВДВС від 17.12.2010, та зобов`язати відповідача Диканський ВДВС внести відповідні зміни до Державного реєстру обтяжень, виключивши відомості про арешт. Ухвалою суду від 01.05.2025 у справі відкрито провадження та залучено до участі у справі Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 10.06.2025 задоволено клопотання позивачки та змінено процесуальний статус АТ КБ "ПриватБанк" з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на співвідповідача у справі. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, вказаних у позові та в судовому засіданні. Представник відповідача Диканського ВДВС в судове засідання не з`явився, до суду надійшло клопотання цього відповідача про розгляд справи за відсутності його представника. Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Дурдинець Р.Ю. в судовому засіданні вказала, що АТ КБ "ПриватБанк" заперечує проти задоволення позову. Представник відповідача зазначила, що судовим наказом Диканського районного суду Полтавської області від 17.05.2008 у справі № 2-н-36/08 було стягнуто на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" із [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 26.06.2007 № PLXRRX12590245 у розмірі 9 631,84 грн та судові витрати у розмірі 63,16 грн. З метою виконання цього судового наказу було відкрито виконавче провадження № 13655962, в межах якого накладено арешт на майно боржника [PERSON] 23.12.2011 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із відсутністю у боржника [PERSON] майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу на вказаній підставі не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до примусового стягнення. На теперішній час існує заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 26.06.2007 № PLXRRX12590245 у розмірі 84 292,16 грн. Оскільки заборгованість у повному обсязі не погашена, виконавче провадження не закінчено у зв`язку із повним погашенням заборгованості, то відсутні підстави для зняття арешту з майна, яке належить боржнику [PERSON] . При цьому, представник відповідача Дурдинець Р.Ю. вказала, що їй невідомо чи АТ КБ "ПриватБанк" повторно пред`явив виконавчий документ до примусового виконання або звертався до нотаріальної контори із претензіями до спадкоємців боржника [PERSON] . Представник відповідача вказала, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Порушене право спадкоємця може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття арешту з нього, натомість позивачкою було заявлено позовну вимогу лише про зняття арешту з майна. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.01.2023 Диканським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /а.с. 5/. З повідомлення приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Шимки О.І. від 21.03.2025 вбачається, що після смерті [PERSON] цим праватним нотаріусом заведено спадкову справу № 72/2023 за заявою матері спадкодавця - [PERSON] , яка є єдиним спадкоємцем. Свідоцтво про право на спадщину за законом не видано, так як спадкова справа знаходиться на стадії підготовки документів до видачі свідоцтва про право на спадщину /а.с.6/. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] був боржником у виконавчому провадженні № 13655962 відкритому 10.07.2009 Відділом державної виконавчої служби Диканського районного управління юстиції (правонаступником є Диканський ВДВС) на підставі судового наказу, виданого 17.05.2008 Диканським районним судом Полтавської області, у справі № 2-н-36/08 про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором від 26.06.2007 № PLXRRX12590245 у розмірі 9 631,84 грн та судових витрат у розмірі 63,16 грн, а всього разом 9 695,00 грн /а.с. 29, 30, 33-35/. З інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 17.12.2010 у цьому реєстрі було зареєстровано обтяження: арешт всього майна [PERSON] та заборона його відчуження, реєстраційний номер обтяження: 10626345. Підставою внесення такого запису є постанова державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Диканського районного управління юстиції Бульбакова Є.О. від 17 грудня 2010 року серії АА № 823936 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с. 71/. Постановою старшого державного виконавця\~ Відділу\~державної виконавчої\~служби Диканського\~районного управління\~юстиції Слинька\~С.О.\~від 23.12.2011\~вказаний вище\~виконавчий документ\~було повернуто\~стягувачу ЗАТ\~КБ "ПриватБанк" на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із відсутністю у боржника [PERSON] майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними /а.с. 32, 33/. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] не може оформити спадщину після смерті сина [PERSON] у зв`язку із наявністю арешту майна [PERSON] . На звернення позивачки щодо зняття арешту з майна, Диканський ВДВС листом від 11.04.2025 за вих. № 4338 повідомив, що з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна неможливо встановити в рамках якого саме виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника [PERSON] . Рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про зняття арешту з майна /а.с. 8/. З Інформації про виконавче провадження вбачається, що як на час подання позову до суду, так і на день ухвалення рішення у справі, виконавче провадження № 13655962, відкрите 10.07.2009 Відділом державної виконавчої служби Диканського районного управління юстиції щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором та судовими витратами, вже завершено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідач АТ КБ "ПриватБанк" у поясненні щодо позову та його представник Дурдинець Р.Ю. в судовому засіданні вказували, що на теперішній час існує заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 26.06.2007 № PLXRRX12590245 у розмірі 84 292,16 грн. При цьому, у матеріалах справи відсутні та не були надані відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" докази того, що цей банк повторно пред`являв до примусового виконання вказаний вище виконавчий документ, боржником по якому є [PERSON] . Крім того, банком вже пропущено строк повторного пред`явлення цього виконавчого документа до примусового виконання. Більше того, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач АТ КБ "ПриватБанк" звертався до нотаріальної контори із претензіями до спадкоємців боржника [PERSON] . Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Дурдинець Р.Ю. в судовому засіданні підтвердила, що у неї відсутні відомості про те, що банк повторно пред`являв виконавчий документ до примусового виконання чи звертався до нотаріальної контори із претензіями до спадкоємців боржника [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами 3 та 4 статті 1281 ЦК України передбачено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті свого сина [PERSON] , позивачка в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а отже є власником спадкового майна і відповідно наявність арешту спадкового майна унеможливлює оформлення нею своїх спадкових прав. У разі повернення виконавчого документа стягувачу та неможливості поновлення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строків пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а як наслідок і неможливість подальшого виконання судового рішення в примусовому порядку, існування арешту, накладеного на майно боржника, втрачає свій сенс, оскільки будь-якого правового механізму реалізації досягнення мети, з якою було накладено арешт, забезпечення реального виконання судового рішення немає. Під час вирішення питання про скасування арешту, накладеного державним (приватним) виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, яке завершене у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, суд повинен враховувати конкретні обставини кожної справи та зважати на існування обставин, які виключають можливість поновлення примусового виконання судового рішення. Водночас застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що підтверджує неодмінність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють "трискладовий тест", за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання. У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті. Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування. ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)]. Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави. У зазначеному рішенні ЄСПЛ наголосив на неприпустимості свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження. Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним. Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним. Лише за умови дотримання всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. З позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому те саме обмеження пропорційним не вважатиметься. Вирішувати питання, чи було таке втручання законним, потрібно з огляду на те, що законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи у судах, не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу (за винятком випадків, встановлених частиною третьою статті 37 Закону України "Про виконавче провадження"). За таких умов, державний виконавець, зберігаючи чинність арешту під час повернення виконавчого документа стягувачу, діє відповідно до вимог закону. Правовою метою накладення арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення. Тобто, кредитор, на користь якого у боржника виникло зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, має обґрунтовані очікування, що внаслідок накладення арешту на майно боржника та його подальшої реалізації остаточне рішення суду буде виконане. Тож накладення та існування арешту на майно боржника до закінчення примусового виконання судового рішення має важливе значення для забезпечення виконання остаточного судового рішення та реального поновлення прав фізичних та юридичних осіб. Із врахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що державним виконавцем не дотримано справедливого балансу між суспільними та індивідуальними інтересами в контексті обмеження права боржника на мирне володіння своїм майном. Водночас, встановлюючи, чи не змушений боржник нести надмірний індивідуальний тягар внаслідок такого обмеження, суд враховує, що арешт майна є заходом, який забезпечує збереження майна боржника з метою реального виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. В ситуації, коли бракує будь-якої можливості відновити виконавче провадження, відпадає і сама правова мета збереження арешту забезпечення виконання судового рішення в примусовому порядку. Збереження арешту, накладеного на майно боржника, за таких умов свідчить, що особа позбавляється можливості вільно розпоряджатися своїм майном (у тому числі майном, набутим після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна) без існування для цього правової мети, оскільки сам факт існування арешту не призведе до реального поновлення прав кредитора. За таких обставин особа змушена нести надмірний індивідуальний тягар. Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21). Таким чином, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, коли немає актуального виконавчого провадження та можливості продовження виконання судового рішення у примусовому порядку, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи те, що як на час подання позову до суду, так і на день ухвалення рішення у справі, виконавче провадження № 13655962, відкрите 10.07.2009 Відділом державної виконавчої служби Диканського районного управління юстиції щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором та судовими витратами,, вже завершене, відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" не було надано суду доказів повторного пред`явлення до примусового виконання виконавчого документа, боржником по якому є [PERSON] , а також не надано доказів звернення до нотаріальної контори із претензіями до спадкоємців боржника [PERSON] , враховуючи, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на усе майно [PERSON] , без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчого провадження за виконавчим документом, який повернутий стягувачу, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном, з метою усунення перешкод позивачці в оформленні спадкових прав, користуванні та розпорядженні успадкованим майном, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги до відповідача АТ КБ "ПриватБанк" та зняти арешт всього майна [PERSON] , скасувати заборону на його відчуження і виключити відповідний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Суд вважає безпідставним та необґрунтованим твердження відповідача АТ КБ "ПриватБанк" щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту її порушених прав у зв`язку із незаявленням нею разом із зняттям арешту з майна вимоги про визнання права власності на це майно, адже з повідомлення нотаріуса вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] не видано позивачці у зв`язку із тим, що спадкова справа ще знаходиться на стадії підготовки документів до видачі цього свідоцтва, а не у зв`язку із наявністю спору щодо права власності на спадкове майно, і відповідно за відсутності доказів неможливості в подальшому оформлення спадщини у нотаріальному порядку пред`явлення позовної вимоги про визнання права власності на це майно є передчасним. Виключення відомостей про арешт відбувається на підставі рішення суду і не потребує зобов`язання державного виконавця вносити такий запис, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Диканського ВДВС внести відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про зняття арешту. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про закінчення виконавчого провадження стосовно [PERSON] у зв`язку з його смертю, виходячи з такого. У випадку смерті боржника виконавче провадження не підлягає закінченню автоматично, а зупиняється до моменту визначення правонаступників. Смерть боржника є підставою для вибуття сторони виконавчого провадження, і державний (приватний) виконавець має вжити заходів для встановлення правонаступників померлого. Тобто, смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньої особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. Вирішення питання щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю боржника належить виключно до компетенції відділу державної виконавчої служби і суд самостійно не має права закінчити виконавче провадження. Крім того, суд зауважує, що на час розгляду справи в суді взагалі відсутні відомості про те, що стягувач АТ КБ "ПриватБанк" повторно пред`явив до примусового виконання виконавчий документ щодо стягнення заборгованості з [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у\~справах за\~позовами про\~звільнення з-під\~арешту майна\~є боржник\~або особа,\~в інтересах\~якої накладено\~арешт на\~майно у\~виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Враховуючи те, що у виконавчому провадженні арешт майна було накладено в інтересах стягувача АТ КБ "ПриватБанк", який є відповідачем у справі, на права та законні інтереси якого безпосередньо впливає рішення суду, натомість залучений позивачем у якості відповідача Диканський ВДВС є лише компетентним органом, який здійснює виконавче провадження, арешт майна [PERSON] у межах виконавчого провадження був накладений державним виконавцем відповідно до вимог чинного законодавства і відповідно відділ державної виконавчої служби у справах про зняття арешту майна може залучатися до участі у справі лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору і не може бути належним відповідачем у спірних правовідносинах, суд вважає за необхідне відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог до Диканського ВДВС. \~ \~ Вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою суду від 01.05.2025 звільнено позивачку [PERSON] повністю від сплати судового збору у справі у розмірі 1 211,20 грн. Враховуючи те, що арешт майна боржника, щодо зняття якого подано позов, було накладено в інтересах відповідача АТ КБ "ПриватБанк", як стягувача, правомірно, і нині він знятий рішенням суду не через його незаконність, а у зв`язку із невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном через наявність протягом тривалого часу арешту без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчого провадження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача АТ КБ "ПриватБанк" судових витрат у справі і вважає за необхідне судовий збір у розмірі 1 211,20 грн віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial