Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: скасувати обтяження за реєстраційним номером 2282176: арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , накладений на підставі ухвали від 05.08.2005 Дніпровського районного суду міста Києва у справі №2-1185/1-2005, зареєстрований 11.08.2005 17:31:12 за № 2282176 реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем відносно майна померлої [INFO] його матері [PERSON] . Його матері належала на праві власності квартира [ADDRESS] . При відкритті спадкової справи № 1045/2022 нотаріусом було виявлено наявність обтяження за реєстраційним номером 2282176: арешт нерухомого майна, накладений на підставі ухвали від 05.08.2005 Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1185/1-2005, зареєстрованого 11.08.2005 17:31:12 за № 2282176 реєстратором Першою київською державною нотаріальною конторою. Об`єктом обтяження за реєстраційним номером 2282176 є квартира [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05.08.2005 арешт нерухомого майна здійснювався як запобіжний захід з метою забезпечення цивільного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва, про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Рішенням у справі № 2-1185/1-2005 позов було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 10 126,55 грн матеріальної шкоди, 3 000,00 грн моральної шкоди. За результатами пошуку по АСВП за прізвищем, іменем, по-батькові, [PERSON] , [INFO] , записів не знайдено. Зі змісту листа Дніпровського відділу ДВС у м. Києві міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) вих. № 65842 від 27.06.2024 слідує неможливість з боку ВДВС надати інформацію щодо цього арешту. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24.10.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено про її розгляд за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду позивачем та третьою особою: Перша Київська державна нотаріальна контора, отримано 29.10.2024, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. Третьою особою, [PERSON] копію ухвали та позовної заяви з додатками отримано 26.11.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. Відповідачем копію ухвали та позовної заяви з додатками отримано не було, конверт повернувся з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання». Будь-яких заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 27.08.2022 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 3555 (а.с.11). Квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17.12.1998, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 8640 (а.с.13-14). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 17691 (а.с.10). 05.08.2005 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1185/1-2005, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] , заборонивши її відчуження (а.с.20). 09.06.2005 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 2-1185/1-2005 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 10 126,55 грн та моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн (а.с.21-23). 24.10.2005 рішенням апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено та ухвалено нове, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 6 074,70 грн та моральну шкоду у розмірі 1 500,00 грн (а.с.24-25). 07.12.2007 ухвалою Апеляційного суду Донецької області касаційну скаргу [PERSON] відхилено та залишено без змін рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09.06.2005 та рішення апеляційного суду міста Києва від 24.10.2005 (а.с.26-27). 08.04.2008 ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа КП по УЖГ Дніпровського району міста Києва про стягнення матеріальної та моральної шкоди, вважати такою, що не подана та повернути її заявнику (а.с.28). Згідно інформації з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.10.2024 № 397576796, за № 2282176 11.08.2005 Першою київською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт нерухомого майна , а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 05.08.2005 у справі № 2-1185/1-2005 (а.с.18). Листом Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 27.06.2024 №65842 повідомлено, що перевіркою автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва № 2-1185/1-2005 від 05.08.2005 щодо стягнення боргу з [PERSON] не вдалось ідентифікувати (а.с.30). Згідно інформації, що міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції. Виконавчих проваджень щодо боржника [PERSON] , станом на 02.10.2024 не виялено (а.с.29). Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а ч.3 ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Статтею 5З Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно п.п.1, 9 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ч.3ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з п.4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22.02.2012 року №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд. В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved