Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

У лютому 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Бучанської міської ради Київської області, третя особа: Ірпінська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка була власником однокімнатної вартири [ADDRESS] . 28.12.1995 року мати позивача одружилась із [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Після смерті матері позивача відкрилася спадщина, до якої ввійшла вищевказана однокімнатна квартира. Подавши заяву на прийняття спадщини до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області позивач прийняла спадщину на 1/2 частки у спадковому майні, після своєї матері. Іншу 1/2 частку спадщини, фактично прийняв чоловік матері позивача [PERSON] , який був одружений з матір`ю позивача [PERSON] . [PERSON] після смерті своєї дружини, подав до нотаріуса заяву про бажання прийняти спадщину після смерті [PERSON] , проте в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] , оскільки останній до кінця недооформив відповідні документи та не звертався з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після спливу шестимісячного строку після смерті спадкодавця [PERSON] . Враховуючи це, юридично, [PERSON] не оформив спадщину після смерті дружини, тому інша 1/2 частина квартири до цього часу не оформлена на жодну особу, тобто формально числиться за матір`ю позивача - [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , про що в Ірпінській міській державній нотаріальній конторі Київської області у 2003 році була заведена спадкова справа за № 703, однак до цього часу, жодна особа спадщину не прийняла. Після смерті [PERSON] , в 2003 році позивач переїхала жити до квартири [ADDRESS] , 1/2 частки якої належить позивачу на праві приватної власності. За користування квартирою тільки позивач сплачує комунальні платежі за всю квартиру, здійснює поточні та капітальні ремонти квартири, підтримує господарство більше 15 років проживання в даній квартирі. З метою узаконити право власності на іншу 1/2 частки вказаної квартири, якою позивач користується понад 15 років, вона звернулася до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області, в якій позивачу стало відомо, що після смерті [PERSON] в нотаріальній конторі у 2003 році відкрита спадкова справа № 703 на ім`я померлого. Після ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 703 від 19.12.2003 року позивачу стало відомо, що в матеріалах спадкової справи міститься нотаріальна заява від 13.08.2003 року заявника [PERSON] , в якій останній повідомив, що він є батьком померлого [PERSON] та разом з [PERSON] , який є сином померлого є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] . Однак, в матеріалах спадкової справи № 703 від 19.12.2003 року відсутнє свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Тобто, 1/2 частки квартири [ADDRESS] , до цього часу не переоформлена на жодну особу, після смерті [PERSON] . На підставі наведеного, позивач просила визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] за набувальною давністю, яка залишилася після смерті [PERSON] , якому перейшла 1/2 частка квартири в порядку закону після смерті його дружини - [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2020 року справу було передано на розгляд судді [PERSON] . Ухвалою суду від 04.03.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідно до Рішення Вищої Ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1989/0/15-21 суддю Ірпінського міського суду Київської області [PERSON] звільнено у відставку. Відповідно до витягу з розпорядження керівника апарату Шолкової Т.М. від 22.09.2021 року №58 справу № 367/1049/20 передано на повторний автоматичний розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2021 року справу № 367/1049/20 передано для розгляду судді Шестопаловій Я.В. Ухвалою суду від 19.10.2021 року було прийнято справу до свого провадження та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14.12.2023 року було витребувано з Київського обласного державного нотаріального архіву копію спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] за номером 320. Ухвалою суду від 27.06.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду представник позивачки [PERSON] подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак від державногонотаріуса Ірпінської державної нотаріальної контори Журавель А.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне їй право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Відповідно ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , яка була власником однокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.08.1996 року. 28.12.1995 року мати позивача [PERSON] одружилась із [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00022606757 від 12.04.2019 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.01.1999 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої ввійшла однокімнатна квартира [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи за номером 320, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що подавши заяву на прийняття спадщини до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] прийняла спадщину на 1/2 частки у спадковому майні, після своєї матері. Іншу 1/2 частку спадщини, фактично прийняв чоловік померлої [PERSON] , який подав до нотаріуса заяву про бажання прийняти спадщину після смерті [PERSON] . Таким чином [PERSON] набула право властості на 1/2 частку однокімнатної квартири [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2008 року, зареєстроване в реєстрі за № 1-439. Проте в матеріалах спадкової справи № 320 справи відсутнє свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Записом Акту про смерть № 186 від 27.06.2003 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , про що в Ірпінській міській державній нотаріальній конторі Київської області у 2003 році була заведена спадкова справа за № 703. В матеріалах спадкової справи за № 703 міститься нотаріальна заява від 13.08.2003 року заявника [PERSON] , в якій останній повідомив, що він є батьком померлого [PERSON] та разом з [PERSON] , який є сином померлого - є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] . В матеріалах\~спадкової справи\~за №\~703 відсутнє свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] та [PERSON] . У позовній\~заяві позивач\~вказує,\~що не\~знайома з\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~які є\~спадкоємцями майна\~померлого [PERSON] , проживають у Російській Федерації та до цього часу не прийняли спадщину. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Втановлені судом\~обставини свідчать\~про те,\~що позивач,\~як на\~момент заволодіння\~так і\~увесь час\~користування спірним\~майном,\~була обізнана\~відносно того,\~що власником\~1/2\~частки квартири,\~який є\~предметом спору\~та на\~який вона\~просить визнати\~право власності\~за набувальною\~давністю,\~був [PERSON] , після смерті якого спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] а тому не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном, яке залишилась після смерті [PERSON] , добросовісним, оскільки позивач увесь час знала про те, що у неї відсутні правові підстави для заволодіння чужим майно як і відомо позивачу про власника такого майна. За таких обставин, суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем 1/2 частки квартири, оскільки вона увесь час знала про те, що власником 1/2 частки квартири був [PERSON] , після смерті якого спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] , а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини. Отже, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За викладених фактичних обставин, оскільки позивач не довдела сукупності обставин, які є необхідними для застосування положень про набувальну давність як підставу для визнання права власності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Outcome: dismissed