Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), співвідповідач [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на частку в майні подружжя. В обґрунтування позову позивач вказала, що з 1996 року вона, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємну матеріальну підтримку, взаємні права та обов`язки. У будь-якому іншому шлюбі ні [PERSON] ні [PERSON] під час спільного проживання в цивільному шлюбі, не перебували, попередні шлюби було розірвано сімейні відносини припинено у обох сторін. Між [PERSON] та [PERSON] склалися усталені відносини, що були притаманні подружжю. Протягом спільного проживання позивач постійно працювала і отримувала пристойний заробіток. За спільні кошти сторони постійно купували речі, які необхідні для ведення господарства, а також речі необхідні в побуті, в тому числі і майно, щодо якого виник спір. Накопивши деякі спільні збереження, з метою будівництва спільного будинку для проживання сім`ї [PERSON] та [PERSON] 12.08.20.10 року вони придбали у громадянина [PERSON] ( [ADDRESS] ) земельну ділянку прощею 0.10 га з кадастровим номером 3222755100:01:008:0029, що розташована в [ADDRESS] . В подальшому на придбаній земельній ділянці ними спільно було побудовано житловий будинок загальною площею 194,8 кв.м, який введено в експлуатацію відповідно норм законодавства на підставі рішення виконкому Макарівської селищної ради №47 від 30.03.03.2011 року, та оформлено право власності на вищевказаний будинок 15.04.2011 року. В подальшому [PERSON] та [PERSON] продовжували спільно робити ремонт у вказаному будинку, облаштовувати побут для спільного проживання, також було побудовано гараж, позначений в технічному паспорті під літерою «Б», сарай літера «В». Також за спільні кошти та з метою спільного використання в інтересах сім`ї 18.02.2015 року [PERSON] та [PERSON] придбали транспортний засіб CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] . Розуміючи, що у випадку смерті будь-кого із подружжя у зв`язку з тим, що офіційно шлюб не зареєстровано можуть виникнути проблеми з спадкуванням вони вирішили узаконити свій шлюб у якому фактично перебували з 1996 року та 02 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макарівського районного управління юстиції у Київській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис 60 від 02.06.2015 року. З 1996 року жодних питань з управлінням чи розпорядженням спільним майном між [PERSON] та [PERSON] не виникало оскільки усі дії та правочини сторони укладали завжди в спільних інтересах за спільною згодою, однак [INFO] [PERSON] у віці 53 роки помер, у зв`язку з чим виникла необхідність визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. Відповідач [PERSON] є донькою померлого [PERSON] та є спадкоємицею майна померлого батька. При цьому, виникла необхідність у встановленні факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1996 року по 2015 рік. Враховуючи викладене, позивач, просила суд: Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] [INFO] з [PERSON] [INFO] з 1996 року до [INFO] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 0,1 га з кадастровим номером 3222755100:01:008:0029; домоволодіння [ADDRESS] ; транспортний засіб: автомобіль CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] . Здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме: визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] [INFO] РНОКПП [NUMBER] право власності на: 1/2 частку земельної ділянки [ADDRESS] загальною площею 0,1 га з кадастровим номером 3222755100:01:008:0029; 1/2 частку транспортного засобу - автомобіля CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 104.0 кв.м., веранда «а» - 13,4 кв.м., прибудова «а1» - 27.7 кв.м., ганок 2.3 кв.м., ганок 3.6 кв.м», сходи 1.4 кв.м, погріб під «А» 5.2 кв.м., гараж «Б» 30.0 кв.м., сарай «В» 20.5 кв.м., колодязь №1, скважина №2, інженерний колодязь №3, огорожа №4-6, тротуар «І»; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 26.02.2024 р. позов [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. 17.04.2024 р. відповідач [PERSON] подала до суду відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказала, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного позивачем періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивачем не надано доказів, що земельна ділянка та автомобіль були придбані за спільні кошти позивача та [PERSON] . У договорі купівлі-продажу земельної ділянки вказано, що вона набувається в особисту приватну власність її [PERSON] за його особисті кошти. Також відсутні докази того, що домоволодіння було побудоване за спільні кошти та внаслідок спільної праці позивача та [PERSON] , а також, що позивач вкладала свої особисті кошти в будівництво домоволодіння, придбання земельної ділянки та транспортного засобу. Тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 02.09.2024 р. витребувано з Макарівської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Відповідь на ухвалу від 02.09.2024 р. з Макарівської державної нотаріальної контори надійшла до суду 24.09.2024 р., в якій вказано про відсутність в Спадковому реєстрі інформації щодо заведення спадкової справи після смерті померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 29.01.2025 р. витребувано від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дурицького Андрія Петровича належним чином засвідчену копію спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] . 07.02.2025 р. до суду надійшла копія спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , яка приєднана до матеріалів справи. Ухвалою суду від 10.03.2025 р. залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] . Встановлено співвідповідачу строк для подання відзиву на позов 15 (п`ятнадцять) днів з дня вручення копії цієї ухвали. 27.03.2025 р. до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач [PERSON] вказала, що вона є рідною матір`ю [PERSON] [INFO] . Не заперечує, що її син [PERSON] та [PERSON] тривалий час після розлучення [PERSON] з матір`ю відповідача-1 ( [PERSON] ) проживали спільно та вели спільне господарство задовго до укладання шлюбу. Просила звернути увагу суд, що з моменту розлучення та до моменту смерті [PERSON] його дочка [PERSON] , ухилялась від будь-якого спілкування зі своїм батьком. Більш того, всіма своїми діями фактично розірвала всі сімейні відносини як дочка та батько, та жодним чином не намагалася їх відновити. Не спілкувалась та не приїжджала до нього. В той же час, позивач і з моменту фактичного проживання, і з моменту офіційного одруження з її сином, своїми діями підтверджувала шлюбно-сімейні відносини та дбайливого ставлення до свого чоловіка. Відповідачу [PERSON] це достеменно відомо, оскільки про це завжди розповідав син. Вони з [PERSON] приїжджали до неї в Херсонську область. Вели себе як подружжя. Почувались як сім`я. В період спільного проживання ще до моменту реєстрації шлюбу за спільні кошти вони придбали земельну ділянку в с. Макарів Київської області площею 0.10 га. На цій ділянці в подальшому збудували будинок, який був зареєстрований як і земельна ділянка, на ім`я [PERSON] , який за визначенням законодавства є титульним володільцем майна. Однак фактично це майно є спільною власністю її сина та [PERSON] . Зазначені обставини можуть підтвердити свідки зі сторони позивача, більшість з яких [PERSON] знає особисто, оскільки неодноразово спілкувалась з ними, коли приїжджала до сина. Її син [PERSON] помер [INFO] . Отже, після його смерті відкрилась спадщина, на яку правомірно претендує його дружина [PERSON] та мати [PERSON] , а також діти. При цьому [PERSON] вважає, що [PERSON] станом на день смерті вже була власником 1/2 майна як дружина спадкодавця. Інша 1/2 частина спадкового майна має бути розподілена між всіма спадкоємцями першої черги - сторонами даної справи. Крім того вказала, що відповідач-1 ( [PERSON] ) хоч і є спадкоємцем, але з моральних принципів (навіть не приймала участь у похованні батька) та з огляду на її цікавість до матеріального становища батька лише після його смерті - її вимоги щодо можливості поділити його майно обґрунтовані виключно корисливими мотивами. Знаючи, що мати спадкодавця знаходиться під окупацією з хворим сином та не може виїхати на підконтрольну Україні територію - вона не тільки не цікавилась її здоров`ям, але і в суді заперечувала її права як спадкоємця. Як тільки окупована територія України буде звільнена від окупації, [PERSON] обов`язково звернеться з відповідною заяву для отримання своєї частини спадщини, в т.ч., якщо буде необхідно, і через судові органи для поновлення відповідного строку. До деокупації Херсонської області вона не може нотаріально засвідчити заяву про вступ у спадщину. Тому відповідач просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Ухвалою суду від 22.04.2025 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.06.2025 р., який відкладено на 20.08.2025 р. У судовому засіданні 20.08.2025 р. позивач та її представник адвокат Самойленко А.В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача-1 адвокат Голиця Т.І. позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача-2 адвокат Ковальов В.М. просив задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні за клопотанням представника позивача були допитані свідки. Свідок [PERSON] дала суду наступні покази. [PERSON] є її мамою. З [PERSON] знайома, проте спілкування не підтримують. [PERSON] був її вітчимом. Знайома з ним десь з 1996 року. Перебувала з ним у хороших стосунках, проживали разом. Коли мама та вітчим почали жити разом вона ходила до садочку, потім в школу. Вітчим приймав участь на святкових заходах. Після закінчення школи продовжила навчання в університеті в м. Києві. Коли навчалася в м. Києві вітчим їй допомагав, платив за навчання. Спершу вона жила в гуртожитку, а потім разом з мамою та вітчимом у орендованій квартирі, а потім вже в Макарові . На її весіллі [PERSON] був в якості батька. У неї є дитина - син, до якого її вітчим відносився як до онука. Їй відомо, що під час шлюбу її матері та вітчима ними разом було придбано майно, земельну ділянку та дві машини. Коли будувався будинок на придбаній земельній ділянці її вітчим казав, що він будується для сім`ї, бо на той час вони проживали в орендованій квартирі. Після смерті вітчима він казав, що цей будинок залишиться для онука, тобто її сина. За період з 2000 року по день смерті вітчим не часто згадував про свою доньку [PERSON] , оскільки вона з ним не спілкувалася взагалі, не мала бажання. Її мати проживала разом з [PERSON] як чоловік та дружина, у них разом був бізнес, вели господарство, працювали, будували будинок, їздили на роботу, купували разом машини, їздили на відпочинок. Після смерті [PERSON] його похованням займалася вона та її мати [PERSON] . На запитання адвоката Ковальова В.М. чи відомі їй фотокартки, які були надані для огляду свідку, остання показала та розповіла хто на них зображений, події та рік. Також вказала де зображений [PERSON] . На фото [PERSON] вона не бачила. Також свідок вказала, що вона одружилася в 2012 році. З 1996 року по 2007 рік вона разом з мамою та вітчимом проживали у будинку її бабусі в м. Баранівка Житомирської області, потім мама з вітчимом поїхали на роботу в м. Київ, а вона вступила до університету. Разом з ними вона не проживала два роки. Потім вони всі разом орендували квартиру в м. Києві по 2010 рік. Орендували квартиру рік чи два, потім переїхали до Макарова , з 2010 року проживали в Макарові разом до часу коли вона вийшла заміж. На запитання де познайомилися її мама та вітчим, вказала, що точно не пам`ятає, в будинку культури на святі. З друзів вітчима знає тітку [PERSON] та дядька [PERSON] . Її вітчим народився в с. Климентіївка. Його родина це баба (мама) [PERSON] та його брат [PERSON] , які зараз перебувають у с. Піщане Херсонської області в окупації. Їй не відомо чи її мама та вітчим зверталися до різного роду в державні установи як чоловік та дружина з метою посвідчення якихось документів. На запитання адвоката Голиці Т.І. чи зацікавлена вона, з урахуванням уточнення запитання, у результатах розгляду справи, враховуючи, що позивач є її мамою, вказала, що не зацікавлена. Свідок [PERSON] дав суду наступні покази. З [PERSON] він знайомий, мають дружні відносини. З [PERSON] не знайомий. [PERSON] знав, знайомі з 2000 року. На момент їхнього знайомства [PERSON] проживав з [PERSON] . З 2000 року часто бував у них в гостях, навіть проживав у них у Макарові , який це район Макарова не знає, проте будинок був новий. З [PERSON] вони були колегами, працювали разом на будівництвах. В період будівництва їхнього будинку 2011-2012 роках він допомагав. На будівництві були присутні окрім нього, [PERSON] , [PERSON] рідні брати. [PERSON] приймала участь у будівництві, давала їсти, прибирала, мила вікна. Після того як побудувався будинок у ньому проживали [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] говорив, що у нього є донька [PERSON] , проте вони не спілкувалися. Коли він познайомився з [PERSON] він проживав у м. Баранівці. Свідок на той час теж проживав у м. Баранівці, у себе вдома. Хто оплачував комунальні послуги за місцем проживання [PERSON] у м. Баранівці він не знає. Як вони разом працювали, то проживали в м. Баранівці, також працювали в м. Києві. Іноді їздили до [PERSON] додому в Макарів та робили ремонт. У [PERSON] ходили один до одного в гості, разом святкували Новий рік. На запитання адвоката Голиці Т.І. чи мав [PERSON] з кимось фінансовий спільний бюджет, свідок відповів, що зароблені кошти [PERSON] вкладав у будинок. [PERSON] та [PERSON] мали хороші відносини, поводили себе як подружжя. Такого висновку свідок дійшов з того, що [PERSON] говорив йому, що [PERSON] це його дружина, а [PERSON] називала [PERSON] своїм чоловіком. На запитання чи бачив він, щоб [PERSON] та [PERSON] відвідували разом заходи, свідок відповів, що вони всі разом святкували Новий рік. Також, свідок на запитання адвоката [PERSON] відповів, що при ньому [PERSON] та [PERSON] не сварилися, йому не відомо за яких обставин [PERSON] став власником будинку у Макарові , кошти на придбання будинку заробляв на будівництві, йому не відомо чи давала [PERSON] кошти на придбання будинку, на кого було зареєстровано будинок йому не відомо, коли він допомагав [PERSON] по будівництву будинку в Макарові він кошти йому не сплачував. Також свідок вказав, що спочатку [PERSON] та [PERSON] офіційно не перебували у шлюбі, а потім вони розписалися. Йому не відомо чи вели вони спільний бюджет та він не бачив, що вони разом щось оплачували. Бачив, що вони разом купували будівельні матеріали, продукти харчування. В магазинах розплачувався [PERSON] . У святкуваннях вони разом приймали участь. На запитання чи знає він про друзів/знайомих, які знали про їхні стосунки як чоловіка та дружини, свідок відповів, так знає, [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] також підтримували тісні дружні стосунки з іншими людьми. До [PERSON] , з ким перебував у шлюбі [PERSON] не знає. На запитання чи відомо йому про те, чи були у позивача інші чоловіки за період коли [PERSON] проживав з [PERSON] , свідок відповів, що знає [PERSON] і [PERSON] з того часу коли вони разом жили, а далі [PERSON] він не знав, тому такого не знає. На запитання головуючого чи приїжджала колись [PERSON] , чи він її бачив, свідок відповів, що не знає хто це, зі слів [PERSON] , йому відомо, що вона є. Він говорив, що у нього є донька, але вони (її мати) не давали можливість йому з нею спілкуватися. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 12.10.2010 р. відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3222755100:01:008:0029, що розташована по [ADDRESS] (а.с. 9-11). Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.04.2011 р. та Витягу про державну реєстрацію прав, [PERSON] є власником домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] (а.с. 15, 16). Відповідно до технічного паспорту на вказане домоволодіння від 14.07.2023 р., до його складу входить: житловий будинок літера «А» загальною площею 104.0 кв.м., веранда «а» - 13,4 кв.м., прибудова «а1» - 27.7 кв.м., ганок 2.3 кв.м., ганок 3.6 кв.м», сходи 1.4 кв.м, погріб під «А» 5.2 кв.м., гараж «Б» 30.0 кв.м., сарай «В» 20.5 кв.м., колодязь №1, скважина №2, інженерний колодязь №3, огорожа №4-6, тротуар «І» (а.с. 57-65). Також, [PERSON] є власником транспортного засобу - автомобіля CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] (а.с. 28) та його вартість станом на 01.08.2023 р., відповідно висновку автотоварознавчого дослідження, складає 148 750,00 грн (а.с. 23-27). Як вказала позивач, з 1996 року до 02.06.2015 року вона без реєстрації шлюбу, проживала однією сім`єю як дружина та чоловік, з [PERSON] . В період спільного проживання ними набуто спільне майно: земельна ділянка загальною площею 0,1 га з кадастровим номером 3222755100:01:008:0029, по [ADDRESS] ; домоволодіння по [ADDRESS] та транспортний засіб - автомобіль CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] . 02.06.2015 р. між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровано шлюб (а.с. 28). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 80). З копії паспорта позивача вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 23.06.2015 р. (а.с. 45-46). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що сторонами у справі не заперечувалося. З матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] наданих приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким Андрієм Петровичем встановлено, що 02.02.2023 р. [PERSON] подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с. 185). З довідки №1347 від 30.08.2022 р. Макарівської селищної ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] з 05.10.212 року до дня смерті [INFO] дійсно був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою разом з громадянином [PERSON] проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] , [INFO] (а.с. 188). Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його дочка [PERSON] (а.с. 197, 199). Також, за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Ковальова В.М. судом поновлено строк на подачу доказів та долучено до матеріалів справи фотоматеріали, які підтверджують спільне проживання позивача з покійним [PERSON] (а.с. 247-251). Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь\--кому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-30цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (ст. 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Конституційний суд України у рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки. Указаний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 357/6408/17, від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17, від 16 травня 2019 року у справі № 467/404/17. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України (254к/96-ВР ), норм СК (2947-14), Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) (далі - ЦПК), Закону України від 23 червня 2005 р. № 2709-ІV (2709-15) "Про міжнародне приватне право" та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на частку в майні подружжя (щодо земельної ділянки та домоволодіння) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки з наданих позивачем доказів, обставин справи, які визнала відповідач [PERSON] , допитаних у судовому засіданні свідків, достовірно встановлено, що позивач проживала разом із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2004 року до [INFO] , в який ними набутий житловий будинок, земельну ділянку та автомобіль, які є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а також позивач має право на частину об`єкта спільного сумісного майна. Крім того, судом встановлено, що позивачем в повній мірі доведено факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] , ведення спільного господарства, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. При цьому, задовольняючи позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2004 року до 02 червня 2015 року, суд виходив з того, що правовідносини, які регулюють дане питання передбачені Сімейним кодексом України, який набув чинності з 01 січня 2004 року. Тому вимоги позивача про встановлення такого факту з 1996 року по 2004 рік задоволенню не підлягають. Крім того, щодо вимоги позивача про визнання за позивачем, в порядку поділу майна подружжя, права власності на 1/2 частку транспортного засобу - автомобіля CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] , суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 р. по справі № 760/789/19, від 29.04.2020 р. у справі № 210/4854/15-ц, від 03.06.2020 р. у справі № 487/6195/16-ц. Відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-2925цс15, в якій суд вказав на те, що з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. З урахування вищезазначеного, присудження за рішенням грошової компенсації частки з особи співвласника, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за нею всупереч її волі права власності на частку іншого співвласника є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів. Дане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду викладеним у постанові від 29.08.2019 року у справі № 371/1369/15-ц. З матеріалів справи судом встановлено, що транспортний засіб - автомобіль CITROEN BERLINGO 2010 року випуску д.н.з. [NUMBER] , VIN [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя позивача [PERSON] та покійного [PERSON] , який зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. у справі №462/518/18 факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Оскільки автомобіль відноситься до майна, яке неможливо розділити на частини, він визнається неподільним майном. Для визначення розміру грошової компенсації потрібна експертна оцінка вартості автомобіля. Співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому, дане питання сторонами у справі не порушувалося. А тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 11 524, 35 грн, слід покласти на відповідача [PERSON] пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнувши з неї на користь позивача 10 036, 85 грн.

Outcome: partial