Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що проживала з відповідачем в цивільному шлюбі від якого має неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, і з червня 2020 року вони почали проживати окремо. Син залишився проживати з позивачкою та перебував на повному її утриманні. Починаючи з червня 2020 року відповідач не займається сином, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Не піклується відповідач про фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. За весь час відповідач жодного разу не поцікавився станом справ своєї дитини, її здоров`ям та розвитком. Жодного разу не приїздив щоб побачити сина, поспілкуватися з ним. Аліменти на утримання сина відповідач не сплачує, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає по цей час. Син проживає та перебуває на повному забезпеченні позивачки та її чоловіка [PERSON] . За наведеного, з метою забезпечення прав та законних інтересів дитини, позивачка звернулася з цим позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, ухвалою від 31.03.2025, за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 387/443/25 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28.04.2025. За наслідками судового засідання 28.04.2025 підготовче засідання відкладено на 27.05.2025, про що 28.04.2025 постановлено відповідну ухвалу. Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію цивільного процесу та призначено справу до розгляду по суті на 24.06.2025, про що 27.05.2025 постановлено відповідну ухвалу. Ухвалою суду 24.06.2025, у зв`язку з неявкою відповідача, розгляд справи відкладено на 14.08.2025. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В заяві від 12.05.2025 просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення ухвали та судової повістки за адресою місця проживання. Проте від отримання судової кореспонденції останній відмовився, про що працівником поштового відділення проставлено відповідну позначку на поштовому конверті. Додатково судом опубліковано оголошення на офіційному сайті «Судова влада України» про судове засідання у справі №387/443/25, призначене на 11:30 год. 14.08.2025. Проте, відповідач не скористався правом участі в судовому засіданні, пояснень причин неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань чи відзив на адресу суду не надходило. Представник третьої особи Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, як орган опіки і піклування в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, ухвалою від 14.08.2025, ухвалив проводити заочний розгляд справи, ухваливши заочне рішення. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. В справі «Ilya Lyapin v. Russia», справа № 70879/11, Страсбург, 30.06.2020, §44, 47, Європейський суд з прав людини зазначив про те, що в даний час існує широкий консенсус - у тому числі в міжнародному праві - на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси мають бути першочерговими. Як правило, інтереси дитини диктують, що зв`язки дитини зі своєю сім`єю повинні підтримуватися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Розірвати такі зв`язки означає відірвати дитину від коріння, що може бути зроблено лише у виняткових обставинах; необхідно зробити все для збереження особистих відносин і, якщо це необхідно, для відновлення сім`ї. Оцінюючи, чи був оскаржений захід «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен врахувати, чи були, зважаючи на справу в цілому, причини, виправдані для оскаржуваного заходу, «відповідні та достатні» для цілей § 2 статті 8 Конвенції. З цією метою, суд повинен з`ясувати, чи проводили вітчизняні суди поглиблену перевірку всієї сімейної ситуації та цілу низку факторів, зокрема факторів фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, і чи врівноважена та розумна оцінка відповідних інтересів кожної людини з постійною турботою про визначення того, яке найкраще рішення буде для дитини. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Тишківка Добровеличківського району Кіровоградської області. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Добровеличківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (а.с. 9). Судовим наказом Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 22.02.2024 у справі № 397/149/24, стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.02.2024 до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] включно (а.с. 10) Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.09.2024, виданого Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24.09.2024 у Новоархангельському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що вчинено актовий запис №57. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а.с.8). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2024/012756151 від 22.10.2024 [PERSON] , [INFO] , з 09.01.2024 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до довідки Новоархангельської селищної ради № 887 від 27.02.2025, до складу сім`ї [PERSON] [INFO] входять; чоловік - [PERSON] [INFO] , дочка - [PERSON] [INFO] , син - [PERSON] [INFO] , свекруха - [PERSON] [INFO] (а.с.14). За змістом довідки-характеристики №932 від 27.02.2025, виданої Новоархангельською селищною радою [PERSON] [INFO] , остання дійсно зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . Компрометуючих даних на [PERSON] селищна рада не має (а.с.15). Відповідно до довідки Новоархангельської селищної ради № 993 від 27.02.2025, на утриманні [PERSON] перебуває її син [PERSON] 2019 року народження (а.с. 16) З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів слідує, що у боржника [PERSON] , станом на 01.03.2025 наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина за період з 15.02.2024 по 01.03.2025 в розмірі 42375,00 грн (а.с. 12). Як слідує з висновку органу опіки та піклування Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області № 02-29/241 від 09.04.2025, затвердженого рішенням виконавчого комітету Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області від 10.04.2025, громадянка [PERSON] від цивільного шлюбу з громадянином [PERSON] має неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . У громадян [PERSON] та [PERSON] сімейне життя не склалося через відсутність взаємопорозуміння між собою, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, і спільне проживання вони припинили з червня 2020 року. З цього часу [PERSON] разом із сином проживає в селищі Новоархангельськ. З 2020 року [PERSON] проживає на іншій території, окремо від сина та дружини, займається виключно своїм життям, взагалі перестав цікавитися своєю дитиною. Батько не виявляє жодного бажання займатися її вихованням, не цікавився та не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, про стан здоров`я. Не відвідував і не відвідує сина вдома, не спілкується з дитиною взагалі. Також батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, хоча йому жодних перешкод у побаченні з дитиною ніхто не чинив та не чинить. З червня 2020 року [PERSON] одна займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина. Зі слів матері, батько за весь період проживання сина окремо не дарував йому подарунків, ні на День народження, ні на День святого Миколая, а ні на Новий рік. Жодного разу не відвідував дитячий садочок в якому він виховується. [PERSON] не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не бачиться з дитиною, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Коли дитина хворіла, батько її не відвідував, не цікавився станом її здоров`я та не надавав добровільно жодної матеріальної допомоги на лікування. 27 лютого 2025 року службою у справах дітей обстежено умови проживання по [ADDRESS] , де проживає сім`я [PERSON] та її син [PERSON] . В ході обстеження встановлено, що умови проживання належні, і помешканні підключено всі комунікації. Будинок складається з двох кімнат, кухні, коридору та санвузла. Малолітній [PERSON] має окреме місце для відпочинку та занять, проведення дозвілля та підготовки до навчання. Дитина забезпечена одягом, взуттям відповідно до потреб та інтересів дитини. 09 березня 2025 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини Новоархангельської селищної ради стосовно даного питання. Мати дитини [PERSON] на засіданні комісії повідомила, що батько не бере участі у житті сина, не цікавиться його здоров`ям, фізичним та духовним розвитком, тривалий час не проживає з дитиною та не бачиться з нею. [PERSON] на засідання комісії не з`явився та не повідомив причини своєї відсутності. Беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 38,38а). Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю обставин, які свідчать про ухилення батька малолітньої дитини від виконання своїх обов`язків по її вихованню. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України (далі СК України), Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закон №2402-III) та Конвенції ООН про права дитини (далі Конвенція). Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно із частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка [PERSON] , як підставу позбавлення батьківських прав [PERSON] визначили те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з червня 2020 року, не провляє будь-якого бажання та інтересу у спілкуванні з дитиною, не займається його розвитком та вихованням, не приймає участі у житті дитиния, аліменти не сплачує та не надає будь-якої матеріальної допомоги. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21. Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів. З дослідження наданих позивачкою письмових доказів вбачається, що відповідач [PERSON] не бере жодної участі у матеріально-організаційному забезпеченні, вихованні та розвитку сина [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідач не застосував способів урегулювання питань щодо встановлення порядку зустрічей/спілкування з дитиною, передбаченими законодавством України, не ініціював їх перед відповідними органами. Відповідачем не надано суду жодних заяв, доказів того, що він намагається виконувати свої батьківські обов`язки відносно малолітнього сина. Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, не спілкується з нею, від виховання сина самоусунувся, не відвідує дитину, не піклується про її фізичний та духовний стан, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, станом її здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості талантів, розумових і фізичних здібностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає, аліментів на утримання дитини не сплачує та має значну заборгованість. Таким чином, сукупне та всебічне дослідження отриманих судом доказів, дає підстави для висновку про самоусунення відповідача від здійснення батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. Матеріали справи не містять жодних фактичних даних, які б вказували на наявність у відповідача труднощів чи перешкод, що унеможливлюють виконання ним обов`язку по вихованню сина, тобто наявність об`єктивних причин, які не залежали від його волі та пояснюють таку поведінку відповідача. Слід зазначити, що при розгляді справи по суті суд відклав судове засідання з метою явки відповідача та заслуховування його доводів. Проте останній відмовився від отримання судової кореспонденції, про що працівником поштового відділення проставлено відповідну відмутку на поштовому конверті. Таким чином, за наведених обставин у своїй сукупності, суд доходить переконання, що відсутність будь-яких дій зі сторони відповідача [PERSON] стосовно сина [PERSON] , по його вихованню та піклуванню, є свідомою, а тому умисною та винною поведінкою. Така поведінка відповідача свідчить про нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини, тому дає підстави стверджувати, що він усвідомлено ухиляється від виконання цих обов`язків. Отже, з урахуванням обставин, норм матеріального права та практики їх застосування, наявні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки наявні виняткові обставини для застосування такого заходу впливу у спірному випадку, такий висновок зроблено з урахуванням якнайкращих інтересів дитини. На думку суду, таке втручання у права батька, як позбавлення його батьківських прав, буде «необхідним в демократичному суспільстві», водночас [PERSON] має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, у випадку зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків, після налагодження контакту з дитиною, а також якщо він буде брати участь у вихованні дитини, її розвитку та піклуванні. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов задоволено повністю, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачкою за подання позовної заяви, у сумі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача. На підставі статті 51 Конституції України, статей 155, 164-166 Сімейного кодексу України, статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року та

Outcome: approved