Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

позивач за первісним позовом звернувся до суду із позовом до відповідачки, у якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 75,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 173548. Позов мотивує тим, що 27.05.2000 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №548. 09.09.2024 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання у шлюбі подружжя набуло майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 75,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 173548. Підстава виникнення права власності на вказане майно договір купівлі-продажу №346 від 05.02.2003 р. укладений [PERSON] . Після розірвання шлюбу сторони не змогли домовитись щодо порядку поділу даного майна, тож просить суд поділити вказану квартиру в рівних частинах визнати за ним право власності на частку вказаного помешкання. Ухвалою суду від 05.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Визначено відповідачу строк для подання відзиву. 22.01.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. У такому відповідач зазначає, що за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя та в результаті спільної праці було придбане транспортний засіб Renault Master, 2014 р.н. д.н.з. [NUMBER] , білого кольору, об`єм двигуна 2299. Жодного іншого нерухомого майна за час проживання у шлюбі із [PERSON] , відповідачем не було придбано, а квартира за адресою [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] і на неї не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Також 22.01.2025 [PERSON] подано зустрічну позовну заяву у якій просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя залишити у приватній власності [PERSON] транспортний засіб Renault Master, 2014 р.н. д.н.з. [NUMBER] та стягнути на користь [PERSON] 241750 грн грошової компенсації вартості частини транспортного засобу Renault Master, 2014 р.н. д.н.з. [NUMBER] . Зустрічний позов мотивує тим, що за час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль Renault Master, 2014 р.н., д.н.з. [NUMBER] , зокрема 06.12.2023 за договором купівлі-продажу. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 10.01.2025 ринкова вартість Renault Master, 2014 р.н. д.н.з. [NUMBER] становить 483\~500 гривень, а тому враховуючи наведене на користь позивача за зустрічним позовом із відповідача підлягає стягненню вартості вказаного транспортного засобу у розмірі 241 750 гривень. 2 квітня 2025 року суд ухвалив прийняти зустрічний позов до розгляду з первісним та закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. Представник позивача підтримав первісний позов з наведених у ньому мотивів, зустрічний позов по суті не заперечує, однак не погоджується із вартістю автомобіля, який з 2023 року не придатний до використання в зв`язку із несправністю двигуна. Вважає, що вартість встановлена експертом не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки експерт не оглядав транспортний засіб. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив первісний позов, додатково пояснив, що дійсно сторони були у шлюбі з 27.05.2000 року. Однак, звертає увагу суду, що відповідач набула у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , 30.01.1995 року на підставі договору купівлі-продажу. Та ще до одруження з позивачем відповідачка провела реконструкцію квартири у виді приєднання балкону, що було оформлено 31.01.2000 року. Після одруження у сторін народилась донька, крім цього у відповідачки була донька від попереднього шлюбу, а тому виникла необхідність заміни житла. Внаслідок наведених обставин відповідачка за первісним позовом 05.02.2003 року продала належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] і купила спірну квартиру на [ADDRESS] . Як продаж так і придбання відбулись в один день, в одного нотаріуса, реєстраційні номера договорів є послідовними. Вартість квартири на [ADDRESS] була аналогічна вартості квартири на [ADDRESS] , остання придбана за особисті кошти відповідачки в зв`язку з чим не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначив, що в договорах купівлі-продажу вартість квартир вказана в значно заниженому розміру з метою зменшення розміру мита, фактично продаж квартири на [ADDRESS] відбулась за 22 000 доларів, що підтверджується розпискою, а на вул. Чернігівській квартиру придбано за аналогічну суму, однак жодного документального підтвердження не має. Також факт особистої власності відповідачки на квартиру підтверджується відсутністю реєстрації позивача за адресами вказаних квартир. Крім цього, при укладені договору купівлі-продажу спірної квартири відсутня згода позивача, що згідно практики Верховного суду свідчить про придбання квартири за власні кошти відповідачки. Відповідачка не заперечує, що позивач брав участь у витратах на ремонтні роботи спірної квартири. Зустрічний позов підтримує в повному об`ємі та просить такий задоволити. Щодо заперечень відповідача за зустрічними вимогами вважає, що такі не підтверджуються жодними доказами. Також в судовому засіданні було допитано в якості свідка позивача [PERSON] , який суду повідомив, що перебував в шлюбі з відповідачкою з 2000 року. З моменту укладення шлюбу проживали в квартирі відповідачки за адреса [ADDRESS] , яка належала дружині, ще до шлюбу. Не заперечує, що вказана квартира була особистим майном дружини. В 2003 році вирішили придбати більшу квартиру на [ADDRESS] , яку вважає спільним майном. Не заперечує, що продаж та придбання квартир здійснювалось в один день, визнає, що кошти отримані за продаж квартири на [ADDRESS] були повністю використано на придбання квартири на [ADDRESS] , однак, яку конкретно сума було доплачена не пам`ятає. Всі розрахунки здійснювались в доларах. Квартира на [ADDRESS] продавали з ремонтом та меблями, а квартира на [ADDRESS] , мала «жахливий» стан. На час ремонту у спірній квартирі [ADDRESS] роки жили в батьків дружини. Кошти на ремонт витрачались спільні, їх та батьків. Транспортний засіб Renault Master, 2014 р.н. д.н.з. [NUMBER] придбали в 2023 році за його кошти, але під час шлюбу, не заперечує щодо поділу такого. Відповідачка, як свідок суду пояснила, що вона продала особисту квартиру на [ADDRESS] за 22 000 доларів та придбала в цей день за аналогічною ціною квартиру на [ADDRESS] , таку придбано виключно за її особисті кошти. Не заперечує, що ремонт здійснювали за спільні кошти. Вартість квартир вказані в договорі не відповідають дійсності є нереальними. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню частково, а зустрічний позов слід задоволити повністю, з наступних підстав. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За змістом ст.ст. 68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є ?майно, набуте нею, ним до шлюбу; ?майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Судом встановлено, що [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] 13.01.1995 року та у зв`язку із цим змінила прізвище на дівоче - [PERSON] . 30.01.1995 року [PERSON] уклала договір купівлі- продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 27.05.2000 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №548. 09.09.2024 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова шлюб між сторонами було розірвано. В подальшому 05.02.2003 року між [PERSON] з одної сторони та гр. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за №342, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно з п.2 Договору №342, продаж цей вчинено за 15300 гривень. Також, цього ж дня 05.02.2003 між [PERSON] з однієї сторони та гр. [PERSON] з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири за №346, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно з п.2 Договору №346, продаж цей вчинено за 24000 гривень. Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 21.10.2024 [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №346, 05.02.2003. Також, як вбачається із матеріалів справи у квартирах за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] , позивач за первісним позовом [PERSON] не був зареєстрований, що підтверджується відповідними довідками з місця проживання та склад сім`ї і прописку. Крім того, у постанові від 03 червня 2024 року у цивільній справі № 712/3590/22 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.» Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, суд вважає встановленим в судовому засіданні той факт, який не оспорюється сторонами, що квартира на за адресою\~ [ADDRESS] належала особисто відповідачці та кошти від продажу такої були повністю використанні для придбання спірної квартири за адресою [ADDRESS] . В той же час, як вбачається із долучених договорів купівлі продажу, квартира за адресою [ADDRESS] була продана за 13500 грн, а кватира за адресою [ADDRESS] придбана за 24000 грн. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Outcome: approved