Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

08.04.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області, [INFO] про визначення місця проживання дітей та встановлення факту їх самостійного утримання. В обґрунтування позову зазначив, що він - [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] перебували у зареєстровану шлюбі з 19.09.2013 року. 08 вересня 2022 року Баришівським районним судом Київської області, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). До винесення рішення суду про розірвання шлюбу, приблизно з серпня 2022 року позивач та відповідач перестали проживати разом, та вести спільне господарство, припинили шлюбні відносини, їх спільні діти залишились проживати разом з позивачем, а відповідач переїхала до іншого місця проживання. З того часу діти позивача перебувають на його самостійному вихованні та утриманні. 17 липня 2023 року Дубровицький районний суду Рівненської області виніс рішення, яким ухвалив стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 21 березня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішенням Баришівського районного суду та в рішенням Дубровицького районного суду було встановлено, що діти проживають разом із позивачем - [PERSON] та перебувають на його утриманні. Факт спільного проживання позивача з дітьми та їх самостійне утримання доводиться також наступними доказами: актом № 15 обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб, встановлено, що [PERSON] , 1994 р.н., [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2020 р.н., [PERSON] , 1971 р.н., зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Школи програмування та англійської мови для дітей від 04.04.2025р., [PERSON] відвідує заняття в школі програмування та англійської мови «Logika» в м. Бориспіль з серпня 2024 року, форма навчання - офлайн. За час навчання у школі мати жодного разу не приводили та не забирала його з занять, не відвідувала відкриті уроки та не спілкувалась з викладачем чи менеджером. Відповідно до довідки ФОП [PERSON] від 28.03.2025р., [PERSON] відвідує студію сучасної хореографії «[INFO]», в [ADDRESS] , з квітня 2024 року, форма тренувань - офлайн. Мати [PERSON] жодного разу не приводила та не забирала доньку з тренувань. Не відвідувала батьківські збори та не спілкувалась з тренером керівником. Згідно довідки № 01-12/99 від 28.03.2025 р. Опорного закладу освіти «Морозівський ліцей імені Дениса Поповича» Баришівської селищної ради, [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує дошкільний підрозділ ОЗО «Морозівський ліцей ім.. Д. Поповича» з 16.10.2024 року, за період перебування дитини в закладі з 16.10.2024 по 28.03.2025 мати [PERSON] дошкільний підрозділ ОЗО «Морозівський ліцей ім. Д. Поповича» не відвідувала та з вихователями не спілкувалася. Згідно довідки № 01-12/100 від 31.03.2025 р. Опорного закладу освіти «Морозівський ліцей імені Дениса Поповича» Баришівської селищної ради, яка видана [PERSON] про те, що [PERSON] , мати його сина, [PERSON] , [INFO] , від 01.09.2024 року по даний час не відвідувала Опорний заклад освіти «Морозівський ліцей імені Дениса Поповича» Баришівської селищної ради, не цікавилась життям та здоров`ям дитини, не надсилала письмові запити на адресу закладу, не спілкувалась з дитиною та вчителями на території закладу, батьківські збори та свята не відвідувала. Також 09.11.2023 року Старшим державним виконавцем Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей - дочки [PERSON] та сина [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області № 227.1 від 06.06.2025р. затверджено висновок органу опіки і піклування Баришівської селищної ради Броварського району Київської області щодо визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2020 р.н., разом з батьком - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . На даний час Позивач працевлаштований та працює на посаді слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів в цеху основних робіт в ТОВ «НІКО МЕГАПОЛІС», заробітна плата за період вересень 2024 р. по лютий 2025 р. склала 357 491 грн. 39 коп. 3 моменту припинення спільного проживання з відповідачем, діти залишились проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , який належить матері позивача. Відповідачка прийняла рішення переїхати з будинку та почала влаштовувати своє самостійне життя. Оскільки від неї не було жодної матеріальної допомоги на утримання дітей, позивачем було подано позовну заяву про стягнення аліментів. Розмір аліментів на утримання двох дітей, який перераховувався з місця роботи відповідача, складав 2 879 грн 50 коп. Позивач є особою, яка в повній мірі забезпечує (утримує) дітей, купує необхідні речі повсякденного вжитку, продукти харчування, слідкує та забезпечує належний рівень освіти, сплачує за гуртки та додаткові заняття, на що витрачає майже всі зароблені кошти, не шкодуючи про зроблене. Таким чином без перебільшення можна стверджувати, що діти перебувають на його одноосібному утриманні та вихованні, що підтверджуються долученими доказами по справі. 3 відповідачем позивач підтримує нейтральні стосунки, конфліктних ситуацій не виникало, ніяких дій щодо перешкоджання у спілкуванні дітей з відповідачем він не вчиняв, але вже більш ніж три місяці матір до дітей не приходила та не спілкувалась. Позивач з порозумінням ставиться до відповідача, яка на даний час проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком та чекає від нього дитину. Відповідач [PERSON] зареєстрована в Закарпатської області, Хустський р-н, с. М. Раковці, однак вже тривалий час там не проживає. Фактичне місце проживання відповідача - с. Бзів, Броварського р-ну, Київської області, це підтверджується матеріалами виконавчого провадження, де [PERSON] зазначала місцем свого проживання [ADDRESS] . Крім того, місце роботи відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕГА-ФРУТ», юридична адреса якої зареєстрована: Київська обл., Бучанський р-н, село Петропавлівська Борщагівка. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей та встановлення факту їх самостійного утримання, який просить задовільнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 24.04.2025р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Кохан О.М. у судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином; надали на адресу суду заяву щодо розгляду справи у їх відсутність, просили задовільнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином; надала на адресу суду заяву щодо розгляду справи у її відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. Представник Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області у судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином; надала на адресу суду заяву щодо розгляду справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник [INFO] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином; надав на адресу суду заяву щодо розгляду справи у його відсутність, в частині вирішення питання про задоволення позову покладався на розсуд суду. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази, подані у даній цивільній справі, суд вважає, що позові вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Спір виник щодо визначення місця проживання малолітніх дітей та встановлення факту їх утримання батьком. Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору, місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон), сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону). Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Проте, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, суд має з`ясувати, чи виконала відповідачка обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, чи довів позивач, що проживання дітей саме з ним відповідатиме найкращим інтересам дітей. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Суд встановив, що на час звернення до суду з позовом діти проживали разом з батьком. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] перебували у зареєстровану шлюбі з 19.09.2013 року. 08 вересня 2022 року Баришівським районним судом Київської області, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). До винесення рішення суду про розірвання шлюбу, приблизно з серпня 2022 року позивач та відповідач перестали проживати разом, та вести спільне господарство, припинили шлюбні відносини, їх спільні діти залишились проживати разом з позивачем, а відповідач переїхала до іншого місця проживання. З того часу діти позивача перебувають на його самостійному вихованні та утриманні. 17 липня 2023 року Дубровицький районний суду Рівненської області виніс рішення, яким ухвалив стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви, тобто з 21 березня 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішенням Баришівського районного суду та в рішенням Дубровицького районного суду було встановлено, що діти проживають разом із позивачем - [PERSON] та перебувають на його утриманні. Факт спільного проживання позивача з дітьми та їх самостійне утримання доводиться наступними доказами: актом № 15 обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб, встановлено, що [PERSON] , 1994 р.н., [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2020 р.н., [PERSON] , 1971 р.н., зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Школи програмування та англійської мови для дітей від 04.04.2025р., [PERSON] відвідує заняття в школі програмування та англійської мови «Logika» в м. Бориспіль з серпня 2024 року, форма навчання - офлайн. За час навчання у школі мати жодного разу не приводили та не забирала його з занять, не відвідувала відкриті уроки та не спілкувалась з викладачем чи менеджером. Відповідно до довідки ФОП [PERSON] від 28.03.2025р., [PERSON] відвідує студію сучасної хореографії «[INFO]», в [ADDRESS] , з квітня 2024 року, форма тренувань - офлайн. Мати [PERSON] жодного разу не приводила та не забирала доньку з тренувань. Не відвідувала батьківські збори та не спілкувалась з тренером керівником. Згідно довідки № 01-12/99 від 28.03.2025 р. Опорного закладу освіти «Морозівський ліцей імені Дениса Поповича» Баришівської селищної ради, [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує дошкільний підрозділ ОЗО «Морозівський ліцей ім.. Д. Поповича» з 16.10.2024 року, за період перебування дитини в закладі з 16.10.2024 по 28.03.2025 мати [PERSON] дошкільний підрозділ ОЗО «Морозівський ліцей ім. Д. Поповича» не відвідувала та з вихователями не спілкувалася. Згідно довідки № 01-12/100 від 31.03.2025 р. Опорного закладу освіти «Морозівський ліцей імені Дениса Поповича» Баришівської селищної ради, яка видана [PERSON] про те, що [PERSON] , мати його сина, [PERSON] , [INFO] , від 01.09.2024 року по даний час не відвідувала Опорний заклад освіти «Морозівський ліцей імені Дениса Поповича» Баришівської селищної ради, не цікавилась життям та здоров`ям дитини, не надсилала письмові запити на адресу закладу, не спілкувалась з дитиною та вчителями на території закладу, батьківські збори та свята не відвідувала. Також 09.11.2023 року Старшим державним виконавцем Баришівського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей - дочки [PERSON] та сина [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області № 227.1 від 06.06.2025р. затверджено висновок органу опіки і піклування Баришівської селищної ради Броварського району Київської області щодо визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2020 р.н., разом з батьком - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . На даний час Позивач працевлаштований та працює на посаді слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів в цеху основних робіт в ТОВ «НІКО МЕГАПОЛІС», заробітна плата за період вересень 2024 р. по лютий 2025 р. склала 357 491 грн. 39 коп. 3 моменту припинення спільного проживання з відповідачем, діти залишились проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , який належить матері позивача. Відповідачка прийняла рішення переїхати з будинку та почала влаштовувати своє самостійне життя. Оскільки від неї не було жодної матеріальної допомоги на утримання дітей, позивачем було подано позовну заяву про стягнення аліментів. Розмір аліментів на утримання двох дітей, який перераховувався з місця роботи відповідача, складав 2 879 грн 50 коп. Позивач є особою, яка в повній мірі забезпечує (утримує) дітей, купує необхідні речі повсякденного вжитку, продукти харчування, слідкує та забезпечує належний рівень освіти, сплачує за гуртки та додаткові заняття, на що витрачає майже всі зароблені кошти, не шкодуючи про зроблене. Таким чином без перебільшення можна стверджувати, що діти перебувають на його одноосібному утриманні та вихованні, що підтверджуються долученими доказами по справі. 3 відповідачем позивач підтримує нейтральні стосунки, конфліктних ситуацій не виникало, ніяких дій щодо перешкоджання у спілкуванні дітей з відповідачем він не вчиняв, але вже більш ніж три місяці матір до дітей не приходила та не спілкувалась. Позивач з порозумінням ставиться до відповідача, яка на даний час проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком та чекає від нього дитину. Відповідач [PERSON] зареєстрована в Закарпатської області, Хустський р-н, с. М. Раковці, однак вже тривалий час там не проживає. Фактичне місце проживання відповідача - с. Бзів, Броварського р-ну, Київської області, це підтверджується матеріалами виконавчого провадження, де [PERSON] зазначала місцем свого проживання [ADDRESS] . Крім того, місце роботи відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕГА-ФРУТ», юридична адреса якої зареєстрована: Київська обл., Бучанський р-н, село Петропавлівська Борщагівка. Згідно письмової заяви дитини, яка була досліджена у судовому засіданні, [PERSON] висловив бажання проживати разом з татом та зазначив, що з мамою він також спілкується по телефону, але жити хоче саме з батьком. Суд виходить з того, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6). Суд дійшов висновку, що позивач надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дітей з батьком з огляду на інтереси самих дітей, які переважають над інтересами і бажаннями їх батьків. Враховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів, її права бути заслуханою, бажання самої дитини, якій виповнилося 11 років на час ухвалення рішення, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявності підстав для задоволення позову. Необхідно зазначити, що у справі відсутні докази, які б дозволили дійти висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на них. У постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 761/25544/19, провадження № 61-20015св21, Верховний Суд дійшов висновку, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення між дитиною й батьками належних стосунків, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Крім того, у кожній зі справ, яка стосується інтересів дитини, суд виходить із найкращих її інтересів з урахуванням усіх обставин справи, які у кожній конкретній справі є різними. З огляду на викладене, суд виходить з того, що проживання малолітніх дітей з батьком відповідатиме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме як психологічному, так і фізичному їх розвитку. Дитина, якій виповнилося 11 років, виявила бажання залишатись з батьком, що має переважне значення для остаточного висновку про найкращі її інтереси. Відповідач не довела, що проживання дітей з нею відповідатиме інтересам дітей. З приводу позовної вимоги щодо встановлення факту самостійного утримання дітей батьком суд зазначає наступне. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються в тому числі справи про встановлення фактів, що має юридичне значення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При цьому обов`язком суду при розгляді таких справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №175/2317/16-ц. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За положеннями ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно Сімейного законодавства України, обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Частиною 2 статті 157 СК України закріплено що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Положеннями ст.268 СК України закріплений обов`язок вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів, сестер, або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Позивач [PERSON] є військовозобов`язаним. Частиною 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, про встановлення яких фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає справи. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-від 22.08.2018 р. дійшов висновку, що перелік перелічених фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення Згідно ст. 318 ЦИК України у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», право на відстрочку мають жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Для реалізації права на відстрочку від призову позивачу у відповідності до роз`яснень, що зазначені у Постанові КМУ № 560, необхідно надати документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) Вказана вимога заявлена позивачем з метою отримання відстрочки від мобілізації відповідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з цією метою також було залучено до участі у справі в якості третьої особи [INFO] . Дослідженими судом доказами з`ясовано, що шлюб між сторонами розірваний, мати дітей проживає окремо від них, участі у їх вихованні та утриманні не приймає. Зазначене не заперечувалось та визнано матір`ю дітей та органом опіки та піклування, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання малолітніх дітей та їх перебування на повному утриманні батька. Враховуючи, що [PERSON] самостійно займається вихованням малолітніх дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, із урахуванням віку дітей, суд вважає встановленим факт самостійного виховання та утримання [PERSON] малолітніх дітей : сина - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] , а також, що на даний час проживання малолітніх дітей з батьком, який фактично проживає з ними, буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме розвитку дітей як психологічному так і фізичному. Суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з ними та прийняття участі у їх вихованні. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що поняття «утримання» законодавчо не визначено і його встановлення покладається на розсуд суду, який з урахуванням принципів належності та достатності доказів, наданих позивачем, підтверджених відповідачем та третьою особою, уповноважений встановити такий факт. Суд також вважає, що позивач дійсно не може встановити факт утримання ним малолітніх дітей в інший спосіб, відмінний від судового рішення. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивач у інший спосіб не може довести факт утримання ним дітей і зазначені обставини перешкоджають реалізації прав позивача та гарантованого захисту його малолітніх дітей у визначений законом спосіб, а також враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідає інтересам дітей, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору сплачених позивачем при зверненні до суду с вищевказаним позовом. На підставі ст.ст. 105, 110, 112, 114, 115СК України та

Outcome: approved