Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦИКЛ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №22034000528492 від 20.08.2021 у сумі 132 424,49 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.08.2021 між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №22034000528492, у відповідності до якого Банк надав позичальнику грошові кошти (далі кредит) у тимчасове платне користування, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити плату за кредит (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому Договором. Кредит надається у формі кредитної лінії шляхом здійснення операцій (зняття коштів з Рахунку, платежі з Рахунку тощо) за рахунок ліміту кредитної лінії за поточним рахунком Клієнта, що відкритий в Банку (далі Рахунок). Операції використання ліміту кредитної лінії можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу (далі Картка). Однак, у порушення умов договору, відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання. 28.03.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу №28/03/24, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право Нового кредитора до відповідача за Кредитним договором №22034000528492. Оскільки, ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право кредитора до відповідача за Кредитним договором №22034000528492, зобов`язань за якими відповідач не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 132424,49 грн, яка складається з наступного: 73730,76 грн заборгованість за тілом кредиту, 1,32 грн заборгованість за відсотками, 58692,41 грн заборгованість за комісією, тому просить стягнути таку заборгованість в судовому порядку. Ухвалою суду від 14.01.2025 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Не погоджуючись із позовом, 10.03.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву у якому просить у позові відмовити. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що п.1.2 та розділ 4 кредитного договору, є нікчемними в силу Закону, оскільки кредитний договір не містить переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, за які банком встановлена щомісячна комісія (розрахунково-касове обслуговування); відповідачу встановлено плату за послуги банку щодо обслуговування кредиту, які за законом повинні надаватися безоплатно. Таким чином, банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору. Також відповідач не погоджується із заявленою позивачем до стягнення сумою витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн, вважає вартість послуг завищеною, неспівмірною із заявленими позовними вимогами. В свою чергу, відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн (а.с.66-72). 19.03.2025 позивач подав відповідь на відзив, у якій висловив незгоду з доводами відповідача, наведеними у відзиві та серед іншого вказав, що відповідач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі з графіком щомісячних платежів, жодних заперечень не висловив та погодився з ними, про що свідчать його підписи. З дати укладання Договору факторингу по день звернення до суду жодна комісія не нараховувалась, тому позивач наполягав на задоволені позову у повному обсязі. Також зауважив, що відповідач не додав до відзиву жодного доказу на підтвердження обсягу наданих правничих послуг та їх вартості (а.с.85-88). У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив провести розгляд справи без його участі. Відповідач та його представник адвокат Волошина О.В. у судове засідання не з`явилися, 26.05.2025 остання подала заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, в якій просила відмовити повністю в позові (а.с.97). Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що 20.08.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №22034000528492, у відповідності до якого останній отримала кредит у розмірі 74400,00 грн; строк кредитування: 60 місяців, кінцева дата повернення кредиту 20 серпня 2026 року; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховуються у розмірі 0,001 % річних на строкову заборгованість та 56,0% річних на прострочену заборгованість; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 20.08.2021 по 19.12.2022 4,5% від суми кредиту, з 20.12.2022 по 19.03.2024 3,5% від суми кредиту, з 20.03.2024 по 19.06.2025 2,5 % від сум кредиту, з 20.06.2025 по 20.08.2026 1,4% від суми кредиту (а.с.45). Після підписання Кредитного договору №22034000528492 відповідач власним підписом засвідчив факт взяття на себе відповідного зобов`язання, а саме повернути надані в тимчасове користування кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, що передбачені кредитним договором, а також, що свій примірник договору отримав. З виписки по особистому рахунку відповідача за кредитним договором №22034000528492, вбачається, що АТ «Банк Кредит Дніпро» було перераховано кредитні кошти на особистий рахунок Боржника як це передбачено умовами Кредитного договору, також ця виписка містить відомості про використання відповідачем кредитних коштів, здійснення платежів з погашення боргу, що свідчить про існування договірних зобов`язань перед Банком (а.с.11-28). Відтак, у межах строку користування кредитом відповідач зобов`язаний був повертати Банку кредит і сплачувати проценти за погодженою сторонами ставкою, однак належним чином не виконував свої зобов`язання. У наданому банком розрахунку зазначено, що розмір заборгованості за кредитним договором №22034000528492 станом на 27.03.2024 становить 132424,43 грн, яка складається з наступного: 73730,76 грн заборгованість за тілом кредиту, 1,26 грн заборгованість за відсотками, 58692,41 грн заборгованість за комісією (а.с.31). Позивач набув права вимоги за вищевказаним кредитним договором на підставі Договору факторингу №28/03/24 укладеного 28.03.2024 між\~ АТ «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», згідно з умовами якого Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Факторові права вимоги до Боржників за кредитними договорами, перелік яких наведено в Додатку № 1 до Договору, у тому числі й до боржника [PERSON] , який станом на 28.03.2024 мав непогашену заборгованість за кредитним договором №22034000528492 у розмірі 132424,49 грн, яка складається з наступного: 73730,76 грн заборгованість за тілом кредиту, 1,32 грн заборгованість за відсотками, 58692,41 грн заборгованість за комісією (а.с.30,35-38,40-41). До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. Оцінюючи зміст положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та зміст положень пункту 6.9.3 Загальних умов кредитування розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» 2, чинними на час укладення кредитного договору №22034000528492 від 20.08.2021, якими визначено, що послуга банку по обслуговуванню кредиту полягає у тому, що банк здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, шляхом направлення SMS - повідомлень; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості, тощо, суд дійшов висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним пунктом 6.9.7 Загальних умов кредитування, про надання не частіше одного разу на місяць безоплатно інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати, та зобов`язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними. Наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 1.2 кредитного договору №22034000528492 від 20.08.2021, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту (з 20.08.2021 по 19.12.2022 4,5% від суми кредиту, з 20.12.2022 по 19.03.2024 по 3,5 % від суми кредиту, з 20.03.2024 по 19.06.2025 -2,5% від суми кредиту, з 20.06.2025 по 20.08.2026 1,4 % від суми кредиту) суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21. Суд також звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Відповідного обґрунтування(знаданням доказів)наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору в позовній заяві не наведено. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] 20.08.2021 кредитного договору №22034000528492 та отримання за його умовами грошових коштів; враховуючи неналежне виконання відповідачем умов вказаного договору та наявність, у зв`язку з цим, заборгованості перед банком; встановивши нікчемність умов договору щодо нарахування комісії, - суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 73730,76 грн. та заборгованості по відсотках у сумі 1,32 грн., що всього становить 73732,08 грн. Зазначена вище заборгованість підтверджується наявним у справі розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем. Підстави для стягнення із [PERSON] на заборгованості по простроченій комісії у розмірі 58692,41 грн відсутні з наведених вище підстав, у зв`язку з нікчемністю умов договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання позову про стягнення заборгованості у сумі 132424,49 грн. сплачено судовий збір на суму 2422,40 грн., з яких судом задоволено вимоги про стягнення боргу у сумі 73732,08 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у сумі 1348,76 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача адвокат Дорошенко М.В. просила суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. На підтвердження таких витрат суду надано договір про надання правничої допомоги, акт про підтвердження факту надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), платіжну інструкцію про оплату за юридичні послуги (а.с.10,32-34,43). У поданому відзиві представник відповідача просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що правовий наліз обставин справи та надання правових рекомендацій не займають багато часу, оскільки вони є типовими. Стягнення заборгованості є предметом діяльності позивача, відповідно не потребує витрати значного часу на складання документів та визначення правових позицій. Дослідивши матеріали справи, суд зауважує, що витрати вказані позивачем є занадто завищеними, оскільки виходячи із предмету позову, справа не є складною та розглядається в порядку спрощеного провадження, є стала судова практика з розгляду даної категорії спорів, заявлений розмір витрат правничої допомоги є необґрунтованим та завищеним. Сума витрат на правничу правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн. є неспівмірною з ціною позову, не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру та підлягає зменшенню. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial