Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКСУ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Краматорську, (далі - третя особа-1, ТУ ДБР, розташоване у м. Краматорську), Міністерства оборони України (далі - третя особа-2, МОУ), про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . У квітні 2022 року під час бойових дій у м. Маріуполь він отримав поранення і потрапив в полон. У подальшому, у червні 2022 року, [PERSON] був звільнений з полону і тривалий час проходив лікування. Позивач зазначає, що в 2023 року, прибувши особисто до військової частини [NUMBER] , він дізнався про те, що його було увільнено від займаної посади та призупинено військову службу. Підставою для цього стало внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією за частиною четвертою статті 408 КК України, за фактом самовільного залишення сержантом [PERSON] місця тимчасової дислокації військового підрозділу на території Донецької області. У подальшому, постановою старшого слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ, від 25 липня 2023 року кримінальне провадження відносно позивача було закрито, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. У огляду на це, [PERSON] вважає, що був незаконно та безпідставно притягнутий до кримінальної відповідальності, внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду. Зокрема, позивач зазначає, що таке притягнення до кримінальної відповідальності призвело до незаконного відсторонення його від подальшого проходження військової служби, позбавило можливості отримувати грошове забезпечення, лікування, реабілітацію, а також спричинило глибоке відчуття несправедливості, розчарування та тяжкі психологічні страждання. З урахуванням викладеного просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку моральну шкоду в розмірі 10 000 000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 07 травня 2024 року. 27 березня 2024 року від представника Державної казначейської служби України Чигринової О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заявник просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що Казначейство є неналежним відповідачем, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало. Отже, стягнення шкоди з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Зазначає про те, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове слідство, не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Вважає, що позивач визначив розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш як достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави. Казначейство вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями Державного бюро розслідування, про які вказано у позові, та настанням шкоди. Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, тому відсутні правові підстави для їх задоволення. 01 квітня 2024 року від представника Міністерства оборони України - Овод А.П. надійшли пояснення на позовну заяву, в якому заявник просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є органом досудового розслідування, не приймало рішень та не вчиняло дій, які б могли вплинути на обсяг прав позивача і призвести до нібито моральних страждань останнього, згідно з визначеною підставою позову. Зазначає про те, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність моральної шкоди та причинний зв`язок із рішеннями, діями або бездіяльністю особи, яка її завдала. Звертає увагу на те, що у постанові слідчого про закриття кримінального провадження відносно позивача зазначено, що у даному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлялося. Отже, у цій справі відсутній юридичний факт, з яким статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення відповідного права у громадянина. Отже, [PERSON] , якому не оголошувалася підозра у кримінальному провадженні, є таким, що не притягався до кримінальної відповідальності. Наведене підтверджує те, що у позивача, який не перебував під слідством чи судом і якому навіть не пред`являлася підозра (обвинувачення) у вчиненні кримінального правопорушення, не виникло права на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування. 10 квітня 2024 року від представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську, - Пономарьова А.О. надійшли пояснення на позову заяву, в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що [PERSON] , якому не оголошувалась підозра у кримінальному провадженні, є таким, що не притягався до кримінальної відповідальності. У позивача, який не перебував під слідством чи судом та якому не пред`являлася підозра (обвинувачення) у вчиненні кримінального правопорушення, не виникло права на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування. Указує на те, що позивач не надав доказів спричинення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій посадових осіб Державного бюро розслідувань щодо нього, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинили ці порушення. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 31 липня 2024 року. 23 травня 2024 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла до суду відповідь на відзив відповідача, у якому сторона позивача заперечує проти доводів зазначених у вказаному відзиві, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. У зв`язку із зайнятістю головуючого судді в іншому судовому засіданні підготовче засідання, призначене на 31 липня 2024 року, знято з розгляду та призначено на 24 жовтня 2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 10 лютого 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року розгляд справи відкладено на 30 квітня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року по справі оголошено перерву до 07 серпня 2025 року. В судове засідання учасники справи не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник УТ ДБР у м. Краматорську подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив відмовити в задоволенні клопотання. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до повідомлення т.в.о. командира військової частини [NUMBER] [PERSON] про кримінальне правопорушення віл 13 червня 2023 року зареєстроване кримінальне провадження № 62023050010001973 від 26 червня 2023 року з попередньою правовою кваліфікацією за частиною четвертою статті 408 КК України (дезертирство). У повідомленні зазначено, що станом на 15 травня 2023 року [PERSON] після повернення з полону та довготривалого лікування не повернувся до розташування підрозділу у м. Слов`янськ Донецької області. За результатами проведеного досудового розслідування і перевірки всіх обставин можливого вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України, про вчинення якого повідомляє т.в.о. командира військової частини [NUMBER] , встановлено, що у діяннях сержанта [PERSON] відсутній склад зазначеного кримінального правопорушення. В описаному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлялось. Кримінальне провадження № 62023050010001973 від 26 червня 2022 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, а саме кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 25 липня 2023 року. Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові Велика Палата Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 зазначила, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України (у зв`язку з не встановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Виходячи із наведених положень закону, суд відхиляє доводи представників відповідача та третіх осіб, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування. Суд виходить з того, що позивач незаконно перебував під слідством 12 місяців 29 днів, з 26 червня 2022 року (дата внесення відомостей про кримінальне правопорушення) по 25 липня 2023 року (дата постанови про закриття кримінального провадження № 62023050010001973 у зв`язку з відсутністю доказів для доведення його винуватості). Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральних страждань, які підтверджуються поясненнями позивача в судовому засіданні, матеріалами кримінального провадження № 62023050010001973 оглянутими в судовому засіданні про вчинення стосовно позивача процесуальних дій під час досудового розслідування, що негативно вплинуло на психологічний стан позивача та його соціальне функціонування як особистості. Така ситуація на думку суду мала психотравмуючий характер, у зв`язку із чим позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягає у спричиненні моральних втрат і страждань внаслідок обмеження його конституційних прав внаслідок незаконного внесення відомостей про кримінальне правопорушення, що потягло негативні наслідки для позивача, а саме: призвело до незаконного відсторонення його від подальшого проходження військової служби, позбавило можливості отримувати грошове забезпечення, лікування, реабілітацію, а також спричинило глибоке відчуття несправедливості, розчарування та тяжкі психологічні страждання. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, належить виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час відшкодування, тобто ухвалення судового рішення. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, ураховуючи докази, наявні у матеріалах справи, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок. Доводами представників відповідача та третіх осіб дані висновки суду не спростовано. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду за наявності на те відповідних доказів. Враховуючи викладене позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial