Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-21 00:00:00

позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» через представника Какун А.С. звернулося до суду із указаним позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами на загальну суму в розмірі 50\~150,00 грн. та судовий збір у розмірі 3028 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 жовтня 2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір №41167-10/2023, в силу якого кредитодавець надав відповідачу кредит на умовах встановлених цим договором, які відповідач зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом. Непогашена заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить загальну суму в розмірі 34650 грн. Згодом, 29 квітня 2024 року права вимоги за цим кредитним договором були відступлені ТОВ «Аванс Кредит» на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно Договору факторингу №29042024, за яким відповідно до Реєстру боржників №2 від 29.04.2024 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 34650 грн. (основна сума боргу 7000 грн.; заборгованість за відсотками 27650 грн.). Крім того, 29 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] укладено Договір позики №76963137, в силу якого кредитодавець надав відповідачу кредит на умовах встановлених цим договором, які відповідач зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом. Непогашена заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить загальну суму в розмірі 15500 грн. Згодом, 14 червня 2021 року права вимоги за цим кредитним договором були відступлені ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно Договору факторингу №14/06/21, за яким відповідно до Реєстру боржників №22 від 11.04.2024 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 15500 грн. (основна сума боргу 4000 грн.; заборгованість за відсотками 11500 грн.). Оскільки відповідачка добровільно не погасила спірну заборгованість за вищевказаними договорами кредиту та позики, що стало приводом для звернення позивача до суду із указаним позовом, який представник позивача просить задовольнити. Ухвалою судді від 08.05.2025, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки, яка не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Позивач явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, незважаючи на повідомлення судом про дату, час і місце судового засідання, а представник позивача за довіреністю Какун А.С. у позовній заяві просила провести розгляд справи у відсутності представника позивача. У випадку неявки в судове засідання відповідача також просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки не повідомила, а відзиву на позовну заяву не подавала, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляла, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Ураховуючи згоду представника позивача, яка у поданій до суду позовній заяві просила розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, а проти ухвалення судом заочного рішення не заперечила, враховуючи неявку в судове засідання відповідачки, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання та не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, а також не подала відзиву, отже суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини першої статті 280 ЦПК України. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статей 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Крім того, в силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Судом встановлено, що 29 жовтня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» та відповідачкою [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту №41167-10/2023, в силу якого товариство надало відповідачу кредит на умовах встановлених цим договором у розмірі 7000 грн. строком на 360 днів до 22 жовтня 2024 року, який відповідач зобов`язався повернути у вказаний строк зі сплатою 2,5% на день. Вказаний кредитний договір укладено між сторонами у формі електронного документа з використанням відповідачкою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «W8468» о 16:03:33 год. від 03.02.2022, що відповідає приписам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а перерахування кредитних коштів проведено на картковий рахунок відповідачки № [NUMBER] . Як убачається із наявного у матеріалах справи Розрахунку заборгованості від 28.02.2025 слідує, що заборгованість за кредитним договором №41167-10/2023 від 30.10.2023 року відповідачем не погашена та становить загальну суму в розмірі 34\~650,00 грн., з яких: 7000 грн. (заборгованість по тілу кредиту) та 27\~650 грн. (заборгованість по відсотках). Також, як убачається із матеріалів справи, що 29 квітня 2024 року права вимоги за цим кредитним договором були відступлені ТОВ «Аванс Кредит» на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» згідно Договору факторингу №29042024, за яким відповідно до Реєстру боржників та Акту прийому-передачі цього реєстру від 29.04.2024 року позивач набув права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] на загальну суму в розмірі 34\~650 грн. При цьому, відповідачкою не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попереднім кредитором ТОВ «Аванс Кредит». Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» (нового кредитора у зобов`язаннях) є обґрунтованими та підлягають до задоволення, зокрема, в частині стягнення із відповідачки на користь позивача заборгованості за Кредитним договором №41167-10/2023 від 30.10.2023 року в розмірі 34\~650 грн. Отже, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» у розмірі 34\~650 грн., оскільки саме на цю суму непогашена заборгованість відповідачкою є належним чином підтвердженою представником позивача, яка в подальшому в порядку переуступки боргу перейшла до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ». Разом із тим, суд вважає, що не підлягає до задоволення позовні вимоги в частині стягнення із відповідачки на користь позивача заборгованості за Договором позики №76963137 від 29.11.2023 року в розмірі 15\~500 грн., виходячи із таких мотивів. Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Як убачається із матеріалів справи, що 29 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] укладено Договір позики №76963137, в силу якого кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 4000 грн., строком на 25 днів, які відповідачка зобов`язалася повернути (23.12.2023) та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 2,5% за кожен день користування кредитом. Вказаний кредит відповідачка не повернула, а тому спірний кредит було відступлено первісним кредитором на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ». При цьому, як на підставу відступлення боргових зобов`язань відповідачки від первісного кредитора до позивача, представник позивача покликається на Договір факторингу №14/06/21 від 14.06.2021, відповідно до умов якого право грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за Договором позики №76963137 від 29.11.2023 року перейшло до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ». Пунктом 1.1 Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року передбачено відступлення за плату грошових коштів, права грошових вимог до третіх осіб, строк виконання зобов`язань за якими настав. Відповідно до витягу із Реєстру боржників №22 від 11.04.2024 року до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021, позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримав право вимоги до відповідачки [PERSON] за Договором позики №76963137 на загальну суму 15 500,00 грн. (основна сума боргу 4000 грн.; заборгованість за відсотками 11500 грн.). Згідно статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). При цьому, позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» зводяться до того, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» перейшло до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ», як нового кредитора у грошовому зобов`язанні відповідачки [PERSON] , на підставі Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, незважаючи на те, що предметом його був Договір позики №76963137 від 29.11.2023 року. Тобто основний договір (позики), було фактично укладено після укладення Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року. Однак, в силу приписів норми статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Системний аналіз вищенаведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися виключно відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20). Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Зазначені висновки узгоджуються із правовими позиціями, які викладені Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 у справі №914/2567/17, від 04.06.2020 у справі №910/1755/19. При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги). При цьому, чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). Натомість, пунктом 1.1 Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року передбачено відступлення за плату грошових коштів, права грошових вимог до третіх осіб, строк виконання зобов`язань за якими настав. Проте, основний договір Договір позики №76963137 від 29.11.2023 року було укладено між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] вже після укладення між ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року. Відтак, суд вважає, що вимога на момент укладення договору (Договір позики №76963137 від 29.11.2023) має бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» щодо [PERSON] на момент укладення Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року ще не було, а тому сторони не могли передбачити, що 29.11.2023 року ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» буде укладено кредитний договір із відповідачкою [PERSON] . Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, сформованій у справі №752/8842/14-ц від 05 липня 2017 року. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело порушення його прав зі сторони відповідачки [PERSON] та наявність у нього права звернення до суду із цим позовом до неї про стягнення заборгованості за Договором позики №76963137 від 29.11.2023, що був укладений після відступлення ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги за кредитами на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ», а тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» відсутні, оскільки ТОВ «ФК «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» не мало права на подальше відступлення права вимоги, якою воно ще не володіло. Тотожні правові висновки за подібних фактичних обставин містяться у постанові Львівського апеляційного суду від 10.04.2025 року в справі №451/1657/24, постанові Київського апеляційного суду від 23.04.2025 року в справі №759/17163/23, постанові Вінницького апеляційного суду від 14.04.2025 року в справі №127/25069/24. Отже, суд вважає, що не підлягають до задоволення заявлені позивачем вимоги в частині стягнення із відповідачки заборгованості за Договором позики №76963137 від 29 листопада 2023 року в розмірі 15500 грн., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідачки на користь позивача заборгованості в розмірі 34650 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту та нарахованими відсотками. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 3028 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, із відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 2092,13 грн. (34650/50150х3028). Ураховуючи викладене,

Outcome: partial