Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

У провадження Чечелівського районного\~суду м.\~Дніпра за допомогою системи «Електронний суд» від представника позивача адвоката Циганюк Р.О., надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у розмірі 157 334,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року в розмірі 20\~957, 00 грн., судового збору у розмірі 968, 96 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу без уточнення їх точного розміру у прохальній частині позову. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». З підприємства звільнилася 17 грудня 2024 року за власним бажанням. Під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем їй не виплачувалася заробітна плата у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої за розрахунками позивача становить 157\~334, 00 грн. Заборгованість по заробітній платі у вищевказаному розмірі позивачу відповідачем так і не виплачена в день звільнення. Крім того, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Зазначила, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. 03 червня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача Новак К.А. надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів, які складали питому вагу замовлень продукції, несе великі фінансові збитки. Звернув увагу, що протягом 2019-2023 рр. та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи. З 28.02.2022 року і до 01.09.2023 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Окрім того, на думку відповідача, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. А також, стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, зазначила, що позивач не обґрунтовує стягнення таких витрат, а також не додає до позовної заяви ніяких доказів щодо їх сплати, адже підтвердженням факту оплати адвокатських послуг являється не договір та акт виконаних робіт, а квитанція на оплату відповідних послуг, що підтверджує факт оплати, також звертає увагу, що в позові не зазначено суму стягнення судових витрат. Тому вважають дану вимогу необґрунтованою та нічим не підтвердженою, такою що підлягає відхиленню. Разом із відзивом на позовну заяву представником відповідача було надано довідки №146/43, №146/44 від 07 травня 2025 року. 10 червня 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника\~позивача [PERSON] \~ адвоката\~Циганок Р.О.\~надійшла відповідь\~на відзив. У поданому документі представник позивача зазначив, що твердження відповідача про перебування підприємства в тяжкому економічному стані, зумовленому фінансовою кризою в країні не може бути підставою для ухилення від виконання прямого обов`язку виплати заробітної плати. Згідно з Конституцією України (ст. 43), кожен має право на працю та своєчасне отримання винагороди за неї, а відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» та ст. 97 КЗпП України, оплата праці має здійснюватися в першочерговому порядку. Виплата заробітної плати працівнику є обов`язком роботодавця, який не залежить від його фінансового стану. Позивач підкреслив, що наявність у роботодавця фінансових труднощів або навіть відсутність господарської діяльності не звільняє його від відповідальності за порушення трудових прав, зокрема права на оплату праці та остаточний розрахунок при звільненні. Окрім того заперечив проти аргументів відповідача стосовно порушення позивачем строків звернення до суду, а також щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», наказом №1123вк від 17.12.2024 року звільнена за власним бажанням. Звернувшись до суду позивач зазначила, що відповідач не виплачував їй нараховану заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та при звільненні відповідач не провів з ним розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану їй заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не здійснив розрахунок із відповідачем у встановлений законом термін. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно з повідомленням від 17.12.2024 року, виданого Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», вбачається, що при звільненні з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» позивачу належить до виплати сума 157 334, 00 грн. (а.с. 11 на звороті). У той же час, як слідує з наданої відповідачем разом із відзивом на позовну заяву довідки №146/43 від 07 травня 2025 року, розмір заборгованості відповідача перед [PERSON] станом на 07 травня 2025 року складає 148\~127,00 грн. Таким чином відповідачем визнаний обсяг заборгованості перед позивачем у розмірі 148\~127,00 грн. У відповіді на відзив позивачем вказана сума актуальної заборгованості не оспорювалась. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 148\~127,00 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 148\~127,00 грн.; період стягнення дорівнює 15 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати, який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 148\~127,00 грн.\~/ 15 = 9\~875,13 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2024 року по 05.02.2025 року (а.с. 7). Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно із розрахунком позивача, загальна заробітна плата за жовтень та листопад 2024 року складає 18 442, 00 грн. (8\~855, 00 грн. + 9\~587, 00 грн.), а отже середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складає 419, 14 грн. (18\~442/44 = 419, 14), а загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 50 календарних днів затримки, яку просить стягнути позивач складає 20\~957,00 грн. (419, 14 грн. х 50 днів = 20\~957,00 грн.) (а.с. 7). Відповідно до розрахунку, наданого відповідачем, разом із відзивом, середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням, обчислена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 склала 493, 54 грн. (23\~196,50/47 = 493, 54 грн.) (а.с. 24), відповідно загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 50 календарних днів затримки, мала би скласти 24\~677,00 грн. (493, 54 грн. х 50 днів = 24\~677,00 грн.). Проте враховуючи що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а в частині вимог щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач просить стягнути його саме у розмірі 20\~957, 00 грн. і у відповіді на відзив не відкоригував вказану вимогу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки в цій частині підлягають задоволенню в межах заявлених нею вимог, тобто у розмірі 20\~957, 00 грн. Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених цієї статті (ч. 1 ст. 233 КЗпПУ). Частиною 2 статті 233 КЗпПУ визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Судом встановлено, що позивач звільнилась з підприємства відповідача 17 грудня 2024 року, після чого 10 лютого 2025 року звернулася до суду з даним позовом, а отже встановлений законом строк для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі нею не пропущено. З огляду на наведене доводи відповідача в цій частині судом визнаються неприйнятними. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на суму 169\~084,00 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1\~352, 67 грн. ((1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб)*0,8). Також, оскільки позовні вимоги майнового характеру в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволені на загальну суму 20\~957, 00 грн., за які позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 968, 96 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 968, 96 грн., (у мінімальному розмірі для позовних вимог майнового характеру). На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved