Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

29.04.2024 Скляр М.І. в інтересах [PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом. У позові посилалась на те, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] . Після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин їхня малолітня донька проживає разом із матір?ю на території України. При цьому відповідач постійно погрожує їй, що забере дочку, мотивуючи це тим, що він є громадянином Євросоюзу, має значний дохід, а на відміну від нього, позивачка проживає у державі, де продовжується війна та вона не спроможна захистити себе та дитину. Однак вказане не відповідає дійсності, так як її довірителька має постійне місце проживання на території України, де не ведуться бойові дії. Дочці створені усі необхідні умови для проживання, дитину забезпечено речами та іграшками, необхідними для її віку. Позивачка здійснює медичне обслуговування дочки та відвідує сімейного лікаря для періодичних оглядів та щеплень. Окрім побоювання з приводу того, що відповідач забере дочку, у її довірительки виникли труднощі в оформленні державної допомоги на дитину як внутрішньо переміщеній особі та реєстрації місця її проживання, так як для цього потрібен дозвіл батька. Також зазначає, що на даний час усі витрати по утриманню дитини лягли виключно на її довірительку, так як відповідач ухиляється від матеріального утримання дочки. Зі слів позивачки, відповідач матеріально забезпечений та стан його здоров?я задовільний. У зв?язку із цим, просила визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом із матір?ю [PERSON] за її місцем проживання, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі частини його доходу, починаючи з дати подачі позову до суду. Також стягнути з відповідача на користь її довірительки понесені судові витрати. Ухвалою суду від 27.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 15.10.2024 доручено компетентному органу (суду) Литовської Республіки вручити відповідачу [PERSON] ( [PERSON] ) судові документи та провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 05.06.2025 поновлено провадження у справі. 20.08.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника позивачки [PERSON] - адвоката Скляр М.І. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Позов підтримала. Не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, незважаючи на те, що неодноразово належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив та жодних заяв, клопотань до суду не подав. Судові документи не були вручені компетентним органом (суду) Литовської Республіки відповідачу. Згідно інформації, наданої судом Литовської Республіки,відповідачу за місцем його проживання було двічі надіслано процесуальні документи. Однак вони повернулися до суду з відміткою «не отримані на пошті у визначений строк зберігання посилки». Окрім того, відповідач не надав відповідь на запит суду Литовської Республікищодо можливості надіслання йому судових документів на електронну пошту. Відомості про місце роботи [PERSON] у публічних реєстрах відсутні. По неофіційній інформації, [PERSON] виїхав до Норвегії. 14.08.2025 представник третьої особи Служби у справах дітей Кондрат Г. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Під час розгляду справи просила врахувати інтереси дитини. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивачки не заперечувала проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Згідно довідок від 23.05.2023 та 12.04.2024, позивачка [PERSON] разом із донькою [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Однак на даний час, як внутрішньо переміщені особи, фактично проживають по [ADDRESS] (а.с.6-7). Окрім того, як вбачається із акту про фактичне проживання від 21.04.2024, [PERSON] та малолітня [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] . [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрований та не проживає. Вказаний факт підтвердили сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Із матеріалів справи вбачається, що між сторони виник спір щодо визначення місця проживання доньки. Згідно пояснень позивачки, відповідач погрожує їй, що забере дочку, мотивуючи це тим, що він є громадянином Євросоюзу, має значний дохід, а на відміну від нього, позивачка проживає у державі, де продовжується війна та вона не спроможна захистити себе та дитину. Окрім цього, у позивачки виникли труднощі в оформленні державної допомоги на дитину, як внутрішньо переміщеній особі та реєстрації місця її проживання, так як для цього потрібний дозвіл батька. Так, згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положеньстатті 7 Сімейного кодексу України(далі -СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частинами 1-4 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідностатті 12 Закону України «Про охорону дитинства»на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи положення частини першої статті 161 СК України, суд зауважує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 12.09.2024 органом опіки та піклування надано суду висновок про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір?ю [PERSON] , не порушуючи при цьому, право батька [PERSON] на участь у вихованні дитини. У ході розгляду заяви [PERSON] , органом опіки було встановлено ряд обставин, які слугували для надання вказаного вище висновку. Так, в основу висновку лягли позитивні характеристики позивачки [PERSON] , відсутність відомостей щодо притягнення її до кримінальної відповідальності. На обліку у нарколога та психіатра [PERSON] не перебуває. Працівниками Чернівецького міського центру соціальних служб проведено акт оцінки потреб сім`ї/особи від 15.07.2024 №600/02-07 за місцем проживання [PERSON] та встановлено, що сім`я проживає в орендованому двоповерховому будинку з усіма зручностями. Для дитини об лаштовані місця для сну та ігор. Дотримано санітарно-гігієнічні норми. Мати перебуває у декретній відпустці. Малолітня [PERSON] перебуває під постійним наглядом лікаря-педіатра КНП «Міська дитяча поліклініка», на профілактичні огляди та за медичною допомогою звертається мати. Батько [PERSON] на запрошення у службу у справах дітей Чернівецької міської ради не з`явився, незважаючи на те, що належним чином двічі був повідомлений про час та місце розгляду заяви [PERSON] . При цьому, судом встановлено, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, належним чином не цікавиться її життям та інтересами, матеріально не допомагає. Таким чином, наведені вище обставини справи з посиланням на докази дають суду підстави для висновку про наявність міцних сталих соціальних зв`язків між позивачкою та донькою, належний догляд дитини зі сторони матері, її утримання, що у своїй сукупності дає суду підстави для задоволення позову та визначення місця проживання дочки разом із матір`ю. Втім, наявність даного рішення не звільняє відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Нормами ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). При призначенні аліментів суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як вбачається із матеріалів позову, відповідач [PERSON] є працездатною особою, стан здоров`я його задовільний. Доказів, які б свідчили протилежне суду не надано. Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону та фактичні обставини справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , 2023р.н., у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку), щомісячно, починаючи з 29.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). З урахуванням вказаних вимог закону, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку із звернення до суду із даним позовам, які складаються із судового збору, витрат пов`язані із залученням перекладача та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи у розмірі 20 906грн. 85коп. Окрім того, суд вважає, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір щодо вимоги про стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена.

Outcome: approved