Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» через систему «Електронний суд» звернулося до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 76 000, 00 грн. та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.07.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір №29.07.2024-100000502, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е938. Умовами кредитного договору передбачено: сума кредиту - 20 000,00 грн.; строк - 210 днів з 29.07.2024р.; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 23.02.2025 р.; процентна ставка - 1% за один день; комісія за видачу кредиту 20% від суми кредиту, що дорівнює 4000, 00 грн.; неустойка: 200, 00грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання; тип процентної ставки за договором - фіксована. На банківську картку позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 20 000,00 грн., із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту, яка визначена кредитним договором, у розмірі 20%, що в грошовому еквіваленті 4 000,00 грн. Позивач зазначає, що відповідач станом на 23.02.2025р. має заборгованість перед ТОВ «Споживчий центр», яка становить 76 000,00 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 20 000,00 грн., простроченої заборгованості за відсотками - 42 000,00 грн., простроченої заборгованості за комісіями - 4 000,00грн. та неустойки - 10 000,00, яку не сплачено у позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.07.2025 року відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив, в якому вказала, що заперечує факт укладення кредитного договору на умовах вказаних позивачем, обґрунтовуючи це наступним. Позивачем на підтвердження укладення спірного кредитного договору надано лише його паперову копію, однак не надано належних доказів того, що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою, який є обов`язковим реквізитом електронного документу. Відповідачка зазначає, що ставить під сумнів відповідність поданої копії договору оригіналу електронного доказу та при цьому позивачем не подано такий оригінал. Крім того, заперечує факт погодження процентної ставки, строків кредитування, комісії, штрафних санкцій та інших умов кредитування. Стверджує, що жоден наданий позивачем доказ не підтверджує, що саме цю редакцію договору вона розуміла та узгодила з позивачем. Заперечує й щодо нарахованих відсотків у розмірі 56 000, 00 грн., вважає їх неспівмірними розміру кредиту та просить суд при ухваленні рішення зменшити їх щонайменше до 20 000, 00 грн. Вказувала, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а отже є неналежним доказом існування боргу. 05.08.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача посилається на те, що особу відповідача під час укладення кредитного договору було встановлено шляхом автентифікації. Відповідач ознайомилась з пропозицією укладення кредитного договору та прийняла таку пропозицію. Кредитний договір було підписано електронним підписом кредитодавця та одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на номер телефону позичальника. Відтак, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений. Щодо доводів відповідачки про неналежний розрахунок заборгованості, представник позивача зазначає, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а лише має статус фінансової установи, відтак не може надати первинні банківські документи. Крім того, відповідачка не зробила власного розрахунку заборгованості та не заявляла будь -яких претензій щодо невиконання обов`язку по наданню коштів. На підтвердження надання коштів сторона позивача посилається на наявність квитанції №465830682 від 29.07.2024року, яка є первинним платіжним документом. Також відповідачка не надала до суду копії виписки по банківському рахунку на спростування доказів, на які вона посилається. На підтвердження своєї позиції, викладеної у відповіді на відзив, представник позивача просив суд поновити строк для подання додаткових доказів та долучити до матеріалів справи наступні документи: картку за період з 29.07.2024 року по 31.07.2025 року; довідку ТОВ «СМ Універсал» від 04.08.2025 року про доставку смс-повідомлення на номер відповідачки з кодом підтвердження; договір про надання послуг переказу коштів між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 04 січня 2024р.; візуальну форму послідовності дій учасників електронної комерції «Log file» за 29.07.2024 року; В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином. До судового засідання, 07.08.2025 відповідача [PERSON] подала до суду квитанцію про здійснення оплати на користь позивача ТОВ «Споживчий центр» у розмірі 20000 грн. із зазначенням призначення платежу: оплата тіла кредиту. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 29.07.2024 р між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту №29.07.2024-100000502, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Договором (п. 3.1 договору). Відповідно до п. 4.1. договору кредит надається позичальнику шляхом перерахування суми Кредиту на банківський (картковий) рахунок позичальника. Сторонами визначено умови кредиту: сума кредиту - 20 000,00 грн.; строк - 210 днів з 29.07.2024р.; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 23.02.2025 р.; процентна ставка - 1% за один день; комісія за видачу кредиту 20% від суми кредиту, що дорівнює 4000, 00 грн.; неустойка: 200, 00грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання; тип процентної ставки за договором - фіксована. Договір про надання кредиту №29.07.2024-100000502 від 29.07.2024 підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е938. 29.07.2024 кредитор перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 20 000,00 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ «УПР» від 30.05.2025року. Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, сума заборгованості за договором №29.07.2024-100000502 від 29.07.2024 за період з 29.07.2024 по 23.02.2025 складає 76 000, 00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 20 000,00 грн; прострочена заборгованість за відсотками - 42 000,00грн., прострочена заборгованість за комісіями становить - 4 000,00грн., неустойка - 10 000, 00 грн. Вирішуючи питання по те, чи було укладено договір, чи отримала відповідачка кредитні кошти, чи виник у відповідачки обов`язок здійснити платежі на користь позивача тау якому розмірі, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, що передбачено статтею 205, 207 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що всупереч умов кредитного договору та норм закону відповідач допустив порушення умов повернення грошових коштів, оскільки не здійснював платежів, передбачених договором для погашення його договірних зобов`язань. Зокрема, як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір неповернутого тіла кредиту становить 20 000,00 грн. У зв`язку з неповерненням суми тіла кредиту у передбачені договором строки позивач просив стягнути таку суму судовим рішенням. Втім, до дати судового розгляду справи, відповідачка сплатила 20 000,00 на погашення тіла кредиту, відтак, підстав стягувати таку суму даним судовим рішенням немає. Позивач також просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами. При цьому, у позовній заяві зазначив, що просить стягнути 42000 грн. відсотків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». За умовами договору № 29.07.2024-100000502 від 29.07.2024 кредитні кошти надавалися на 210 днів під проценту ставку - 1% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Отже, умовами кредитного договору було передбачено сплату відсотків по 200 грн. (1% від 20 000 грн.) за кожен день користування кредитними коштами впродовж 210 днів. За 210 днів користування кредиту по 200 грн. в день утворилася сума 42 000 грн. Відтак, позивач довів розрахунками розмір заборгованості зі сплати відсотків - 42000,00 грн. які підлягають стягненню судовим рішенням. Відповідачка у Відзиві на позовну заяву просила суд зменшити розмір відсотків, зважаючи на те, що він перевищує суму кредиту та є неспівмірним. Втім, норми ЦК України не передбачають право зменшувати розмір відсотків, погоджений сторонами у договорі. Право суду зменшувати суму заборгованості стосується неустойки. На період воєнного стану законодавець також не передбачив пільги щодо нарахування відсотків. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» не передбачено скасування нарахування процентів за користування кредитними коштами протягом період воєнного та надзвичайного стану та/або не звільнено позичальників від обов`язку повернення отриманого кредиту та від виконання обов`язків за кредитним договором, а тому положення ЦК України, які регулюють ці правовідносини, підлягають застосуванню в загальному порядку. Щодо частини позовної вимоги про стягнення комісії за договором, суд зазначає наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. На спірні правовідносини за цим договором поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування", адже за договором позичальнику надано споживчий кредит та такий укладено зі строком погашення кредиту терміном шість місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа №202/5330/19) у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які встановлено щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". Товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемною відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Закону. Суд звертає увагу, що у договорі не вказано, за які саме послуги позивач встановив комісію. Умови самого договору не містять переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування". Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа №755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа №755/9486/21). Аналізуючи умови договору, суд дійшов переконання про те, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак суд вважає, що відповідач не зобов`язаний сплачувати таку комісію, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Що стосується вимог про стягнення 10000,00 грн. неустойки, суд зазначає таке. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23), від № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24), згідно яких, тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню частково, оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками - у розмірі 42 000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №СЦ00018787 від 03.06.2025. Із урахуванням наведеного, у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково - на 55,26%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1338,69 грн. (55,26% від суми 2422,40 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial