Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У лютому 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - [INFO] , [INFO] , [INFO], у якому просить усунути [PERSON] від права на отримання одноразової грошової допомоги та заборонити проведення виплати одноразової грошової допомоги чи будь-яких інших грошових виплат у зв`язку із загибеллю сина. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що з 15 вересня 1995 року перебувала у шлюбі з відповідачем, у якому у них народилося двоє синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 29 вересня 2006 року шлюб між сторонами по справі рішенням Гощанського районного суду Рівненської області був розірваний. Після повномасштабного вторгнення син сторін по справі - [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] на посаді головного сержанта - командира танка танкового взводу танкового батальйону та [INFO] загинув в районі населеного пункту Щербаки Запорізької області. Незважаючи на те, що відповідач є батьком загиблого та вже звернувся до [INFO] щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, позивач вважає, що такий повинен бути усунутий від права на отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, так як свідомо та умисно відмежовувався від виконання батьківських обов`язків, зокрема, після розлучення сплачував аліменти по тридцять гривень на дитину, але повністю зник з їх життя. Оскільки чинним законодавством, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено порядку усунення особи від права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина, позивач просила при вирішенні спору застосувати правові норми за аналогією з положеннями Цивільного кодексу України, що передбачають порядок усунення від спадкування спадкоємця, який ухилявся від виконання обов`язків щодо утримання спадкодавця (стаття 1224), та за аналогією із Сімейним кодексом України, статтею 164 якого передбачені підстави для позбавлення батька/матері батьківських прав відносно своїх дітей у разі невиконання батьківських обов`язків. 03 квітня 2025 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю за їх безпідставністю. Обґрунтовуючи заперечення проти позову представник зазначив, що незважаючи на розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, [PERSON] продовжувала проживати разом з відповідачем до 2023 року, син [PERSON] до призову в армію також проживав разом з останнім та знаходився на повному його утриманні, при цьому позивач до суду з позовом про стягнення аліментів на сина [PERSON] не зверталась та рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] не надала. 02 червня 2025 року представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив, де останнім зазначено про втрату права відповідача на вчинення такої процесуальної дії, як подання відзиву, через пропуск строку подачі такого та відсутність клопотання про продовження процесуального строку. Водночас, представник у відповіді на відзив вказав на хибність тверджень відповідача, які наявні у відзиві, з приводу того, що син [PERSON] до призову в армію проживав разом з ним, вважає, що такі спотворюють дійсні обставини. Також, додатково представником зазначено, що [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї (справа № 557/735/15-п). Представник вважає, що відсутність позову про стягнення аліментів не є доказом належного виконання батьківських обов`язків та вказує на те, що відповідач самоусунувся від активної участі у вихованні сина, не цікавився його життям, не надавав емоційної підтримки. Окремо представник наголосив, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить прямої норми щодо усунення від права на одноразову грошову допомогу батьків, які не виконували своїх обов`язків, у зв`язку з чим, виникає прогалина у правовому регулюванні даних правовідносин, яку необхідно заповнити на підставі аналогії закону (стаття 8 ЦПК України). Аналогія закону в даному випадку, на переконання представника, є застосуванням до спірних правовідносин, не врегульованих спеціальним законом, норм Сімейного кодексу України щодо позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України) та Цивільного кодексу України щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України). Обидві ці норми, як зазначено представником, спрямовані на те, щоб майнові блага отримували ті особи, які дійсно були близькими для людини, надавали їй підтримку та піклувалися про неї. Одноразова грошова допомога, передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», має на меті надання підтримки членам сім`ї загиблого військовослужбовця, які втратили його допомогу та підтримку. Надання такої допомоги особі, яка свідомо ухилялася від виконання батьківських обов`язків, суперечить самій суті цієї виплати та є несправедливим по відношенню до позивача, яка повноцінно замінила сину батька. З огляду на вище зазначене представник просив відхилити відзив відповідача, як такий, що поданий з пропуском встановленого судом строку та без поважних причин, і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Правом подати пояснення щодо позову або відзиву треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не скористалися. Позивач [PERSON] у вступному слові позов підтримала, вказала на те, що звернулася до суду, так як виконує волю сина, який не бажав, щоб відповідач отримав грошові кошти у разі його загибелі. Зазначила, що останній участі у вихованні сина не приймав, вчиняв домашнє насильство, що змушувало її та дітей ночувати у сусідів, неодноразово залишати його та повертатися назад, оскільки не було куди піти з малими дітьми, викликати поліцію до відповідача, при цьому питання позбавлення відповідача батьківських прав нею не ініціювалося. З грудня 2023 року позивач з відповідачем не проживає, спочатку син зняв їй квартиру у м. Рівне, а потім придбав будинок у Житомирській області, куди вона переїхала та де на даний час проживає. Позивач ствердила, що відповідач матеріально не допомагав сину, називав його «байстрюком» та навіть не приїхав на його похорон, а тому не має права на отримання одноразової грошово допомоги. Представник позивача [PERSON] у вступному слові позов також підтримав, вказавши на обставини зазначені у позові та відповіді на відзив. Вважає, що позивач має право ініціювати даний позов, наполягаючи на застосуванні аналогії закону, а саме норм Сімейного кодексу України щодо позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України) та Цивільного кодексу України щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України). Відповідач [PERSON] у вступному слові заперечив з приводу заявлених до нього вимог, вказавши на те, що приймав належну участь у вихованні дітей, варив їм їсти та забезпечував матеріально. Представник відповідача [PERSON] у вступному слові заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказавши на їх безпідставність та необгрунтованість, а також на те, що вони суперечать загальним нормам права та моралі. Представник вказав на те, що сторони після розірвання шлюбу продовжили проживати разом, та разом з ними до призову на військову службу проживав також і син [PERSON] , при цьому рішення про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина до позовної заяви не долучено. Представник зауважив на тому, що виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця не ставиться у залежність від виконання батьківських обов`язків, а пов`язана із можливість мати та набути право, яке засноване на спорідненості із дитиною, відсутності відомостей про відмову від отримання грошової допомоги та поданням відповідних документів. Представник зазначив, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає можливості усунення батька чи матері від права на отримання одноразової грошової допомоги, а аналогія закону у даному випадку застосована бути не може. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Процесуальні дії у справі 05 березня 2025 року - відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 03 квітня 2025 року - до участі у справі залучено [INFO] , підготовче засідання відкладено. 28 квітня 2025 року - задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про його участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції. 30 квітня 2025 року - до участі у справі залучено [INFO] та підготовче засідання відкладено. 22 травня 2025 року - задоволені заяви про виклик свідків. 09 червня 2025 року - закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15 вересня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі та є батьками синів [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 17 серпня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, при цьому вирішено неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з [PERSON] . Згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 31 липня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Гощанського районного управління юстиції Рівненської області, в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] № 31 від 12 квітня 2007 року. З 25 листопада 2024 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується даними витягу з реєстру територіальної громади. [INFO] [PERSON] помер в с. Щербаки Пологівського району Запорізької області області, в зоні проведення бойових дій, причина смерті - розстрощення нижніх кінцівок, що стверджується даними лікарського свідоцтва про смерть № 6257 від 07 листопада 2024 року. Сповіщенням сім`ї № 188 від 07 листопада 2024 року начальником [INFO] було повідомлено позивача [PERSON] про те, що її син, головний сержант - командир танка танкового взводу танкової роти танкового батальйону військової частини [NUMBER] сержант [PERSON] загинув [INFO] в районі н.п. Щербаки Запорізької області, відданий військовій присязі на вірність Українському народу, мужньо виконавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність. З пояснень сторін по справі судом установлено, що останні вказаних вище обставин не оспорюють. З наданої відповідачем довідки старости Липківського старостинського округу Гощанської селищної ради Волкошовця М. від 14 січня 2025 року № 21-34/24 убачається, що [PERSON] проживав разом із сином [PERSON] на [ADDRESS] з дня його народження, на день смерті свого сина [PERSON] ( [INFO] ) він був з ним зареєстрований, але фактично не проживав. За даними витягу з виконавчого провадження № 18034698 від 26 березня 2025 року установлено, що виконавче провадження з виконання рішення про стягнення аліментів з [PERSON] завершено, у зв`язку із поверненням 18 липня 2013 року виконавчого документу стягувачеві [PERSON] за її письмовою заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47. На підтвердження обставин ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків позивачем надано аудіозапис, на якому зафіксована напружена телефонна розмова сина [PERSON] з батьком [PERSON] , в ході якої співрозмовниками застосовувалась нецензурна лексика та образи. У ході судового розгляду за клопотанням сторони позивача допитані свідки: - [PERSON] , яка є подругою позивача та з позитивної сторони охарактеризувала відносини сина [PERSON] та матері, повідомила, що про негативні стосунки сина з батьком знає зі слів, ствердила про те, що відповідач відмовився їхати на похорон сина; - [PERSON] , яка є племінницею позивача та вказала про те, що з [PERSON] дуже тісно спілкувалась з дитинства, на його прохання допомогла знайти хату, куди в квітні 2024 року переїхала жити її тітка, зі слів [PERSON] знає, що у нього з батьком були погані відносини, останній називав сина «байстрюком» та його фінансово не підтримував, у зв`язку з чим той пішов працювати. Водночас свідок з позитивної сторони охарактеризувала стосунки матері та сина, повідомила, що про домашнє насильство в сім`ї їй відомо зі слів [PERSON] та тітки; - [PERSON] , який працює старостою та повідомив, що сім`я [PERSON] та [PERSON] йому добре відома, тому що в цій сім`ї було дуже багато конфліктів. Свідок позитивно охарактеризував [PERSON] як маму, вказав на те, що сім`я на обліку не перебувала, при цьому зауважив на зловживанні спиртними напоями [PERSON] , що призводило до постійних конфліктів, наслідками яких були побої на [PERSON] , а також на тому, що вихованням сина в більшості займалась мама, а батько не приділяв належної уваги дітям. Свідок ствердив про те, що відповідач відмовився їхати на похорон сина, повідомляв про те, що то не його син. Свідку відомо про те, що між батьком та сином були конфлікти. Також в ході судового розгляду за клопотанням сторони відповідача були допитані свідки: - [PERSON] (двоюрідна сестра відповідача), яка з позитивної сторони охарактеризувала відповідача, вказала на те, що останній займався вихованням дітей та господарством, зазначила, що свідком конфліктів у сім`ї не була, у їх будинку часто не бувала; - [PERSON] (племінниця відповідача), яка повідомила, що в с. Синів проживала до 1999 року та майже щодня бувала у будинку сторін по справі, оскільки з ними проживала її баба. Свідок з негативної сторони охарактеризувала сім`ю сторін по справі, покликаючись на те, що в сім`ї вживався алкоголь, наслідком чого були конфлікти. Зазначила, що дядько забезпечував сім`ю, оскільки їздив по базарах, працював на заводі, а тітка доглядала за дітьми, при цьому обставини стосунків сина [PERSON] та батьків їй не відомі; - [PERSON] (рідна сестра відповідача), яка повідомила про те, що з 2004 року в с. Синів не проживає та з братом не спілкувалася по 2024 рік, обставини життя його сім`ї свідку відомі лише зі слів, племінника [PERSON] з 2004 року свідок не бачила. Зміст спірних правовідносин Між сторонами виник спір про право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця (сина [PERSON] ) під час виконання ним обов`язків військової служби. Позивач на захист порушеного права просила усунути відповідача від права на отримання одноразової грошової допомоги та заборонити проводити виплати одноразової грошової допомоги чи будь-яких інших грошових виплат у зв`язку із загибеллю сина. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Щодо вимоги про усунення від права на отримання одноразової грошової допомоги. Відповідно до пункту першого статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2011-XII) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Відповідно до пункту другої цієї статті одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби. Згідно зі статтею 16-1 Закону № 2011-XII, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, серед інших, мають батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті). Згідно з приписами Сімейного кодексу України правовий статус батьків включає сукупність прав і обов`язків, заснованих на факті споріднення з дитиною. Належне здійснення особою батьківських обов`язків як передумова наявності батьківських прав презюмується, доки протилежне не буде встановлено у визначеному законом порядку. Такий підхід є однією з необхідних у демократичному суспільстві юридичних гарантій захисту особистих немайнових прав людини як від свавільного втручання держави, так і від зловживань з боку третіх осіб. Юридичним наслідком ухилення батька чи матері від їхніх обов`язків з виховання дитини є покладення на них згідно з частиною четвертою статті 155 СК України передбаченої законом відповідальності аж до позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Проте факт такого ухилення має бути доведеним у межах визначеної законом судової процедури, регламентованої статтями 164 і 165 СК України та відповідними приписами ЦПК України. Лише позбавлення особи батьківських прав згідно з частиною першою статті 166 СК України має наслідком втрату цією особою всіх прав, заснованих на спорідненості з дитиною (аналогічний наслідок також передбачав чинний до 1 січня 2004 року припис частини першої статті 74 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Отже, за наявності визначених в Сімейному кодексі України (чи у Кодексі про шлюб та сім`ю України) підстав, позивач могла вжити заходи для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] . За відсутності рішення суду про позбавлення особи батьківських прав матір і батько згідно зі статтею 141 СК України мають рівні права й обов`язки щодо дитини, незалежно від перебування чи не перебування батьків у шлюбі та їх спільного чи окремого проживання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частина друга статті 141 СК України у редакції, чинній до 6 лютого 2018 року; близькі за змістом приписи були передбачені у статті 59 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Викладене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного суду України від 13 березня 2019 року по справі № 331/6927/16-ц та постанові Верховного суду від 12 листопада 2020 року по справі № 381/3650/17. Судом установлено, що відповідач [PERSON] не був позбавлений батьківських прав щодо сина [PERSON] , а тому останній мав правове становище батька [PERSON] на час смерті з усією сукупністю прав, заснованих на спорідненості зі своєю дитиною. Підстави, за якими призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються визначені у статті 16-4 Закону № 2011-XII, згідно якої призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги. Одноразова грошова допомога не призначається особі, яка умисно позбавила життя чи вчинила замах на особу (осіб), яка (які) має (мають) відповідно до цього Закону право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення щодо загиблої (померлої) особи, за рішенням суду, яке набрало законної сили. Цією ж статтею визначено, що у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя. Отже, чинне законодавство України не передбачає можливості усунення матері чи батька загиблого військовослужбовця від отримання гарантованої державою одноразової грошової допомоги. А стаття 2 Закону № 2011-XII встановлює, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця належить не останньому, і вказане майнове право не входить до складу спадщини після загибелі військовослужбовця, а набувається у зв`язку з фактом його загибелі, приписи ЦК України щодо спадкування незастосовні до регулювання спірних правовідносин між матір`ю та батьком загиблого. Тому, інститут усунення від права на спадкування, передбачений статтею 1224 ЦК України, не може бути застосований до правовідносин щодо усунення [PERSON] від права на отримання одноразової грошової допомоги, пов`язаної із загибеллю його сина-військовослужбовця, на чому наполягає позивач. Це ж стосується і положень статті 164 СК України про застосування якої в порядку аналогії закону також наполягає позивач. З огляду на вказане, враховуючи те, що зміна правовідношення шляхом усунення особи від права згідно з ЦК України, або ж із СК України може бути застосована для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернулася до суду, обраний нею спосіб захисту є неналежним. Суд звертає увагу на те, що, визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати отримання відповідного відшкодування. В силу статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року). Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106). Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа № 908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Із матеріалів справи слідує, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір про право на одноразову грошову допомогу за загиблого військовослужбовця (сина [PERSON] ), який має бути вирішений у порядку позовного провадження, при цьому, на переконання суду, належним та ефективним способом захисту цивільного права [PERSON] у спірних правовідносинах є заявлення до [PERSON] позову про визнання відсутнім права на одноразову виплату, під час розгляду якого позивачем мають бути доведені підстави, за якими призначення та виплата відповідачу одноразової грошової допомоги не здійснюється. З огляду на вказане, враховуючи те, що зміна правовідношення шляхом усунення від права згідно з ЦК України (стаття 1224) та позбавлення права згідно СК України (стаття 164 СК України) може бути застосована для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернулася до суду, обраний нею спосіб захисту є неналежним, тому суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги усунути [PERSON] від права на отримання державної грошової допомоги, пов`язаної із загибеллю військовослужбовця. Щодо вимоги про заборону проведення виплати відповідачу одноразової грошової допомоги чи будь-яких інших грошових виплат у зв`язку із загибеллю сина. Як було зазначено вище, згідно з пунктом другим статті 16-4 Закону № 2011-XII у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя. При цьому, за наявності спору між особами, які мають право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, або між особами і органами, уповноваженими призначати та здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, щодо права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги та/або її розміру орган, уповноважений здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, призупиняє її виплату до вирішення спору у судовому порядку та набрання судовим рішенням законної сили. Тобто, Законом № 2011-XII визначено механізм припинення виплати одноразової грошової допомоги і він пов`язаний з наявністю рішення суду, яким встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя, що набрало законної сили, а також механізм призупинення виплати такої допомоги до вирішення спору у судовому порядку та набрання судовим рішенням законної сили. При цьому такими повноваженнями наділений орган, уповноважений здійснювати виплату одноразової грошової допомоги. Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, за наявності спору між особами, які мають право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, орган, уповноважений здійснювати виплату одноразової грошової допомоги, призупиняє її виплату до вирішення спору у судовому порядку та набрання судовим рішенням законної сили, а рішення суду, яким встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя, надає можливість позивачу після набрання таким рішенням законної сили звернутися до компетентного органу для припинення виплати призначеної йому одноразової грошової допомоги. За відсутності порушеного права позивача вимога про заборону проведення виплати відповідачу одноразової грошової допомоги чи будь-яких інших грошових виплат у зв`язку із загибеллю сина є передчасною, окрім того, заявлена до неналежного відповідача. За таких обставин, суд приходить висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed