Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належала 1/2 частки [PERSON] , дружині дядька позивачки, 1/2 частки [PERSON] , дядькові позивачки, які перебували в зареєстрованому шлюбі, мешкали разом однією сім`єю, в них був спільний бюджет та вони вели спільне господарство. [INFO] [PERSON] померла і [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину шляхом фактичного вступу, мешкаючи разом зі спадкодавцем та продовжуючи там мешкати після її смерті, у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є [PERSON] , його племінниця, яка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 30.03.2022 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , яке складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, а на іншу 1/2 частку квартири свідоцтво їй видано не було, оскільки не було надано документів, які підтверджують родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи, що у позасудовому порядку оформити право на частку спадщини неможливо, позивач просить суд позов задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на майно в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача до зали судового засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача і за умови доведення позивачкою всіх обставин, на які вона посилається, то у вирішенні даної справи покладаються на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] все життя жили разом в квартирі [ADDRESS] , між ними було зареєстровано шлюб. Знайома з ними, оскільки [PERSON] є рідним братом її чоловіка. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала в розмірі 1/2 частки [PERSON] та 1/2 частки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на житло, видане Комунарською райадміністрацією від 10.04.1996. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.10.2024, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його рідна племінниця - [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з: 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,64 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. Відповідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 25.09.2024 №1153/02-31, 30.03.2022 відкрилась спадщина після померлого [PERSON] . 13.07.2022 [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини. 25.09.2024 [PERSON] звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У заяві [PERSON] просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з якої 1/2 частка належить [PERSON] та 1/2 частка належить [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її чоловік, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. У зв`язку з ненаданням спадкоємцем документів, які підтверджують родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , встановити факт родинних відносин між заявником та спадкодавцем неможливо, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Як вбачається з (мовою оригіналу) «справки о заключении брака №А-02098», [PERSON] та [PERSON] 29.12.1959 зареєстрували шлюб, про що зроблено запис акту про реєстрацію шлюбу №919, після реєстрації шлюбу прізвище подружжя [PERSON] / [PERSON] . В силу положень статті 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом щодо майна свого дядька [PERSON] , померлого [INFO] . Позивачкою доведено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Остільки, позивачка довела наявність спадкового майна, підстави до його успадкування, неможливість реалізації спадкових прав у інший спосіб, вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved