Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мухамеджанов Олег Салаватович, 24.07.2024 р. звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] з вимогою позбавити батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що 29.01.2011 р. між сторонами укладено шлюб, під час перебування у якому народилась донька [PERSON] . Рішенням суду від 09.06.2017 року шлюб розірвано. Рішенням суду від 02.08.2017 вирішено стягнення аліментів, представник позивача зазначає, що відповідач ухиляється від сплати аліментів. Крім того, наголошується, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, не цікавиться життям дитини, не відвідує її вдома через тривале перебування поза межами території України. Представник також посилається на ті обставини, що відповідач не тільки ухиляється від забезпечення дитини та чинить супротив здобуття [PERSON] повної загальної середньої освіти, забороняє доньці відвідувати навчальний заклад, здійснює психологічний тиск на позивача з метою припинення відвідування дитиною закладу освіти, на підтвердження чого адвокатом зроблено огляд спілкування через месенджер між сторонами. Представник позивача посилаючись на висновок органу опіки та піклування зазначає, що малолітня [PERSON] вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно неї. Отже, у зв`язку з тривалим перебуванням відповідача поза межами території України, відсутність забезпечення дитини, значна та тривала заборгованість по сплаті аліментів на дитину, здійснення перешкод у отриманні дитиною середньої освіти, які супроводжувались заходами психологічного впливу на дитину та позивача, а також враховуючи висновок органу опіки та піклування, яким доцільно позбавити батьківських прав відповідача, представник позивача звернувся до суду із зазначеними вимогами та на думку сторони позивача позбавлення батьківських відповідача щодо малолітньої [PERSON] відповідає найкращим інтересам дитини, зокрема, для сталого забезпечення дитини освітою та належним рівнем розвитку. 24.07.2024 р. протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали цивільного позову надійшли в провадження судді [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2024 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 23.12.2024 р. на підставі Розпорядження в.о. керівника апарату суду №983/24 від 23.12.2024 р. призначено здійснити повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку із поданням заяви про відставку. За результатами повторного автоматизованого розподілу справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.01.2025 р. прийнято до розгляду цивільну справу, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. В підготовче засідання 05.02.2025 р. з`явились представник позивача Мухамеджанов О.С. та представник відповідача Гусельщикова М.А., у зв`язку з неявкою представника третьої особи, підготовче засідання відкладено на 06.03.2025 р. В підготовче засідання 06.03.2025 р. з`явились представник позивача Мухамеджанов О.С., представник відповідача Гусельщикова М.А. , представник третьої особи Гаврилюк А.А., ухвалою суду від 06.03.2025 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 06.03.2025 р. представником відповідача - адвокатом Гусельщиковою М.А. надано письмові пояснення, відповідно яких зазначено, що твердження сторони позивача про наявність заборгованості по сплаті аліментів не відповідає дійсності, аліменти на утримання дитини відраховувались із заробітної плати відповідача, а на сьогодні відраховується із пенсії. Звертається увага, що Позивач стверджуючи про наявність боргу по аліментах не надає суду розрахунок виконавчої служби щодо заборгованості по аліментах, тому фактично вводить суд в оману, щодо дійсних обставин справи. Крім того, представник відповідача в письмових поясненнях зазначив, що відповідач виконує свої обов`язки відносно своєї дитини, у період з 2022 року по 2023 рік дитини проживала у Румунії з Відповідачем батьком [PERSON] , відвідувала школу онлайн, Відповідач займався духовним та фізичним розвитком дитини, та усі витрати необхідні для дитини ніс Відповідач, тому ствердження Позивача викладені у позові не відповідають дійсності та викликають обурення. Представник відповідача, наголошує, що відповідач, завжди піклувався про свою дитину, її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є неприпустимими. При цьому зазначено, що позивачем не надано взагалі будь-яких доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, в матеріалах справи містяться лише скріншоти переписки між сторонами, вирвані із контексту, в свою чергу, відповідач зазначає, що ніколи не був проти відвідування школи дитиною. На думку представника відповідача, поданням позову про позбавлення батьківських прав, саме позивач, вчиняє негативний вплив на спільну дитину, чим завдає страждань дитині та її свідомості, що несе серйозні наслідки для дитини. З приводу наданих доказів, представник відповідача зазначає, що висновок органу опіки та піклування, що міститься в матеріалах справи, не може бути прийнятий судом, оскільки такий висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Підсумовуючи викладене, представник відповідача, зазначає що батько ніколи не втрачав інтересу до своєї дитини, в тому числі до участі у її вихованні, неодноразово забирав дитину до себе, приймав участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, відсутність виключних підстав для позбавлення Відповідача батьківських прав, а також те, що Позивач не довела навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, у задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав необхідно відмовити. В судовому засіданні 03.04.2025 р. представниками сторін надано пояснення, розгляд справи відкладено на 22.05.2025 р. В судовому засіданні 22.05.2025 р. представником третьої особи органу опіки та піклування Гаврилюком А.А. заявлено клопотання про відкладення розгляд справи для надання документів на підставі якого складено відповідний висновок органу опіки та піклування, розгляд справи відкладено на 14.08.2025 р. В судовому засіданні 14.08.2025 р. представник позивача Мухамеджанов О.С. підтримав позовну заяву, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позову. Представником третьої особи Гаврилюк А.А. не надано документів на підставі яких складено висновок органу опіки та піклування, разом з тим підтримав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав, позовну заяву просив задовольнити. Заслухавши сторони провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29.01.2011 року Першим Суворовським Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 50, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). Від шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.06.2017 р. по справі №523/1167/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) - розірвано. Визначено місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02.08.2017 р. по справі №523/7093/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно по 1/4 частині з усіх видів заробітку(доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.05.2017р. і до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Стороною позивача на підтвердження обставин наявності заборгованості по сплаті аліментів надано копію постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 11.08.2023 р. з примусового виконання ВП [NUMBER], відповідно якого боржником [PERSON] не виконані вимоги виконавчого документа та постановлено накласти арешт на грошові кошти у межах суми в розмірі 141455,67 грн. Крім того станом на 24.07.2024 р. долучено витяг з АСВП щодо відкритого виконавчого провадження. Стороною позивача на підтвердження обставин, здійснення заходів впливу (заборони) відповідачем на позивача з приводу відвідування їх спільною донкою закладу освіти, протокол огляду месенджера від 01.07.2024 року, який складається з двох скріншотів листування месенджеру мобільного телефону. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 19.06.2024 р. №Н-1110 вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини та статті 150 СК України батьки несуть основну відповідальність щодо виховання та розвитку дитини. У частині першій статті 151 СК України закріплено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Положеннями частини другої статті 151 СК України передбачено право батьків залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України), - у тому числі позбавлення батьківських прав з підстав та у порядку, що визначені статтею 164 СК України. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. За ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей передбачена адміністративна відповідальність (стаття 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батька. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надаючи оцінку доказам сторони позивача на підтвердження заявлених позовних вимог, суд вважає, що надана копія постанови про арешт коштів боржника - не підтверджує наявності заборгованості по аліментам, оскільки датована 11.08.2023 р., обставин наявності заборгованості по сплаті аліментів станом на дату звернення із позовом до суду (24.07.2024 р.) або протягом розгляду справи судом не встановлено. Крім того з дослідженого висновку органу опіки та піклування від 19.06.2024 р. №Н-1110 про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , також наявне посилання на постанову про арешт коштів боржника, разом з тим без зазначення дати такої постанови, а отже орган опіки та піклування під час вирішення питання про доцільність позбавлення батьківських прав особи не перевірив належним чином обставини щодо ухилення відповідача в утриманні дитини та наявності або відсутності заборгованості по сплаті аліментів. Покладений в основу позовної заяви висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.06.2024 №-1110 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] є неналежно обґрунтованим, зробленим без наведення достатніх доказів ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Фактично висновок містить належне обґрунтування щодо характеристик дитини та позивача, разом з тим є недостатнім для твердження ухилення відповідача від батьківських обов`язків. Представником третьої особи під час судового розгляду не надано для огляду документів на підставі якого було вирішено та надано зазначений висновок. Крім того суд ставиться критично до посилання на акт бесіди від 10.05.2024 року, відповідно якого зазначено, що малолітня [PERSON] не проти позбавлення батьківських прав батька відносно неї, оскільки такий акт бесіди до матеріалів справи не долучено та сторонами не заявлялось клопотань про допит дитини у судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку наданий стороною позивача протоколу огляду месенджеру від 01 липня 2024 року щодо листування сторін, судом встановлено наявність суперечок щодо виховання дитини, разом з тим такий доказ не може бути достатнім доказом необхідності застосування крайнього заходу у виді позбавлення батьківських прав, як сам по собі так ї у сукупності з іншими доказами наданими стороною позивача. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, судом не встановлено аморальної, антигромадської поведінки відповідача. При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Разом із тим суд вважає за необхідне зазначити, що у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №724/743/15-ц сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Водночас, з огляду на долучені докази спілкування сторін, суд наголошує на наявності підстав для попередження [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, неприпустимість образливих висловів відносно дитини та її матері під час вирішення спірних питань щодо виховання дитини. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у позові відмовити.

Outcome: dismissed