Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 6 червня 2024 р. відповідач [PERSON] керуючи автомобілем «Тайота» держ. номер [NUMBER] про проїжджій частині вул. Визволителів в м.Києві не надав перевагу в русі та здійснив зіткнення з автомобілем «Шкода Октавія» держ. номер [NUMBER] що належить на праві власності позивачу [PERSON] . Внаслідок вказаного ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м.Києва від 8 серпня 2024 р. відповідача [PERSON] визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно - правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра», поліс №219781942, відповідно до якого ліміт відшкодування суми страхового відшкодування становить 160000 грн., з яких франшиза 3200 грн. Після надання всіх необхідних документів та проведення експертного дослідження для визначення суми матеріальних збитків ПрАТ «СК «Саламандра» було сплачено позивачу суму страхового відшкодування. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ за № 237/06-24 від 27 червня 2024 року, виготовленого ТОВ «Клевер Експерт» слідує, що на момент оцінки ринкова вартість автомобіля «Шкода - Октавія» держ. номер [NUMBER] складає 930 130, 48 грн., вартість відновлювального ремонту ТЗ після ДТП складає 521 489,16 грн.; величина втрати товарної вартості КТЗ складає 39919, 54 грн.; вартість матеріального збитку складає 561 408,70 грн. Страховиком ПрАТ «СК «Саламандра» на виконання вимог закону ОСЦПВВНТЗ було сплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 156800 грн. З врахуванням того, що сума матеріальних збитків перевищує ліміт страхового відшкодування, в зв`язку з чим відповідач повинен відшкодувати різницю між сумою матеріальних збитків та сумою збитків, що визначена вказаним вище звітом з врахуванням розміру франшизи, та ВТВ, що складає 404 608,7 грн. - вартість майнової шкоди, 4500 грн. витрати пов`язані з проведенням звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ за № 237/06-24 від 27 червня 2024 року , 4 870 грн. - витрати пов`язаних зі зняттям/встановленням переднього бамперу, дефектування автомобіля та стоянку транспортного засобу на території ТОВ «Інтерциклон». Крім того позивачу протиправними діями відповідача також була спричинена і моральна шкода, яку позивач оцінює в розмірі 5 тис. грн. Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м.Києва від 11.10.2024 р. було відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, зазначаючи, що позовні вимоги гуртуються на вимогах законодавства в свою чергу відповідач не здійснює будь - яких дій спрямованих на відшкодування збитків, спричинених ДТП. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, при цьому не оспорюючи обставин ДТП. Стосовно спричинення матеріальної шкоди позивачу, представник відповідача зазначив, що вказані вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, так - як перелік механічних пошкоджень та їх вартість, що вказана у вищезазначеному звіті, не відповідає характеру ДТП, та вартість відновлювальних робіт завищена, крім того, позивачем не надано до суду доказів того, що автомобіль «Шкода - октавія» держ. номер [NUMBER] до 6 червня 2024 р. не був учасником інших ДТП, що також впливає на вартість відновлювального ремонту, а також не вказано чи визначена вартість матеріального збитку з врахуванням чи буз врахування ПДВ . Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що за приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). В судовому засіданні встановлено, що 6 червня 2024 р. відповідач [PERSON] керуючи автомобілем «Тайота» держ. номер [NUMBER] про проїжджій частині вул. Визволителів в м.Києві не надав перевагу в русі та здійснив зіткнення з автомобілем «Шкода» держ номер [NUMBER] що належить на праві власності позивачу [PERSON] . Внаслідок вказаного ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м.Києва від 8 серпня 2024 р. відповідача [PERSON] визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Автомобіль «Шкода Октавія» держ.номер [NUMBER] на парві власності належить [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрації ТЗ [NUMBER] . Цивільно - правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра» відповідно до поліса №219781942, відповідно до якого ліміт відшкодування суми страхового відшкодування становить 160000 грн., з яких франшиза 3200 грн. Як убачається зі страхового акту №0055270.06.24/1 позивачу було перераховано 156800 грн. суми страхового відшкодування за ремонт автомобіля, дана обставина була підтверджена в ході судового розгляду представником позивача. Як убачається з наданих документів з ПрАТ «СК «Саламандра» стосовно страхового випадку, що мав місце 6 червня 2024 р. за участі автомобілів «Тайота» держ. номер [NUMBER] та «Шкода» держ. номер [NUMBER] було проведено звіт №930 про оцінку вартості ( розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, що був складений 9.07.2024 р. ФОП [PERSON] . Відповідно до вказаного звіту вартість відновлювального ремонту автомобіля «Шкода октавія» держ. номер [NUMBER] складає 443301,5 грн., ринкова вартість вказаного транспортного засобу на день оцінки складала 920403, 3 грн. Тобто, як убачається на підставі даного звіту №930, що міститься в матеріалах страхової справи, було здійснено позивачу страхове відшкодування, та позивач не ставив під сумнів вказаний звіт, за наявності звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ за № 237/06-24 від 27 червня 2024 року , виготовленого ТОВ «Клевер Експерт», ким було визначено, що на момент оцінки ринкова вартість автомобіля «Шкода - Октавія» держ. номер [NUMBER] складає 930 130, 48 грн., вартість відновлювального ремонту ТЗ після ДТП складає 521 489,16 грн. В ходів судового розгляду учасниками процесу не заявлялися клопотання щодо проведення в рамках розгляду даної справи судової автотоварознавчої експертизи з метою усунення протиріч у визначені матеріального збитку, крім того до суду не було надано висновок експертизи в порядку ст.106 ЦПК України. Частиною 4 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З врахуванням викладеного суд приймає до уваги звіт спеціаліста ФОП [PERSON] , яким ьуло визначено матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Шкода Октавія» держ.номер [NUMBER] в розмірі 443301,5 грн. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України "шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку". Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України "шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою". У відповідності до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 20.2, 20.3 ст.20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Разом з тим, як викладено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа №755/18006/15-ц), яка відступила від раніше висловленої правової позиції Верховного Суду України, на яку в обґрунтування своїх вимог посилається Позивач, та зробила наступні висновки про правильне застосування норм права: «69. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавана шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавана шкоди замість останнього... Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. З Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)». Окремо варто зазначити і про практику застосування наведеної вище правової позиції у рішеннях самого Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 (справа №209/3145/15-ц) в якості лаконічного підсумку до наведеного вище висновку про правильне застосування норм права зазначено, що «власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». У постанові Верховного Суду від 26.09.2018 (справа №757/20129/16-ц) вказано наступне: «у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог» (прим. - виділення наше). У постанові Верховного Суду від 31.10.2018 (справа №342/134/16-ц) зазначено, що «Під час розгляду справи Верховний Суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, про те, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом спочатку до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином дані правовідносини регулюються спеціальним законодавством, а саме Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та нормами Цивільного кодексу України. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). З врахуванням викладеного та враховуючи той факт, що сума матеріальних збитків значно більша ніж ліміт страхового відшкодування, то вимоги позивача щодо стягнення різниці між виплаченою сумою страхового відшкодування та розміром збитків знайшли своє обгрунтування. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п.5 Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положення ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п. 4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням викладеного суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріальних збитків в розмірі 286501.5 грн. вартість відновлювального ремонту, з врахуванням страхової виплати; 3200 грн. франшиза та 39919, 54 грн. -ВТВ, також суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача 4 тис. грн. за спричинення моральної шкоди. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial