Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 132828,02 грн.; а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26565,60 грн. В обґрунтування вказано, що 28.06.2024 позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади заступника директора департаменту підтримки процесів продажу та логістики. Позивачу видано копію наказу про звільнення № Z00/27/06/002 від 27.06.2024 та розрахунковий листок. За розрахунковим листом позивачу до виплати належить: 137 828,02 грн. Проте, відповідачем не було проведено остаточний розрахунок. Заборгованість по заробітній платі не виплачена. Відповідно до виписки по картковому рахунку позивача, останнє надходження коштів на банківський рахунок з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за лютий 2024 року» в сумі 12130,00 грн. без ПДВ було 01.08.2024. 10.09.2024 позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. 08.11.2024 Печерським районним судом м. Києва заяву розглянуто та видано судовий наказ у справі № 757/41777/24-ц, на жаль, ухвалою суду від 25.12.2024, за безпідставною заявою відповідача, судовий наказ від 08.11.2024 по справі № 757/41777/24-ц, скасовано та зазначено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, визначеному ЦПК України. 26.12.2024 на банківський рахунок позивача з призначенням платежу «Зарахування заробітної плати за травень 2024 року» надійшла сума 5000,00 грн. без ПДВ. Проте, повного розрахунку відповідач з позивачем так і не провів, що і стало причиною звернення до суду з даною позовною заявою (а.с. 1-48). Ухвалою суду від 20.01.2025 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (а.с. 51). 14.02.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав клопотання про витребування доказів (58-67). 24.02.2025 представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. через систему «Електронний Суд» подала заперечення на клопотання про витребування доказів (а.с. 68-91) 24.02.2025 представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. через систему «Електронний Суд» подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що наразі заборгованість відповідача перед позивачем становить 115560,84 грн., що підтверджується розрахунковими листами, крім того, відповідач знаходиться під дією форс-мажорних обставин (підтверджується Сертифікатом № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини від 23.04.2024 виданим Київською торгово-промисловою палатою), а також перебуває в скрутному фінансовому становищі, що підтверджується справою № 910/12677/23 Господарського суду міста Києва про банкрутство відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА». З урахуванням викладеного, відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, а також врахувати співмірність задоволення витрат на правову допомогу фактичним затратам у справі невеликої складності (а.с. 92-144). 25.02.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. через систему «Електронний Суд» подав відповідь на відзив, в якій фактично просив зменшити позовні вимоги, а саме стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 115560,84 грн., відповідно до наданих представником відповідача розрахункових листків, а також зменшити відшкодування витрат на правничу допомогу до суми 23112,17 грн. Зазначав, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співміврним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт. Крім того зазначав, що вимоги про стягнення середнього заробітку в позовній заяві немає, тому є незрозумілою прохальна частина відзиву відповідача (а.с. 145-148). 28.02.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 149-151). Ухвалою суду від 04.03.2025 відмовлено представнику позивача - адвокату Фещенко І.С. в задоволенні клопотання про витребування доказів(153-154). 22.04.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 159-160). 26.05.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 165-167). 18.08.2025 представник позивача - адвокат Фещенко І.С. подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 172-174). Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. За таких обставин, суд визнав можливим проводити розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 28.06.2024 [PERSON] , яка з 24.09.2018 працювала в товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади заступника директора департаменту підтримки процесів продажу та логістики, що підтверджується наказом № Z00/27/06/002 від 27.06.2024 та записами в трудовій книжці (а.с. 18-21). Відповідно до наданого відповідачем розрахункового листка за червень 2024 року, заборгованість по заробітній платі зі сторони відповідача перед [PERSON] складала 137828,02 грн. (а.с. 22). 08.11.2024 Печерським районним судом м. Києва заяву розглянуто та видано судовий наказ у справі № 757/41777/24-ц (а.с. 30-32). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.12.2024 судовий наказ від 08.11.2024 по справі № 757/41777/24-ц, скасовано та зазначено, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, визначеному ЦПК України (а.с. 33-34). Відповідно до наданих представником відповідача розрахункових листків, в серпні 2024 року на рахунок позивача було перераховано 12130 грн., в грудні 2024 року - 5000 грн., в січні 2025 року 5137,18 грн. У зв`язку з частковою сплатою заборгованості на користь [PERSON] станом на січень 2025 року заборгованість по заробітній платі зі сторони відповідача перед [PERSON] складала 115560,84 грн. (а.с. 100-101). В своєму відзиві представник відповідача зазначав, що визнає наявність заборгованості перед позивачем у сумі 115560,84 грн. відповідно до розрахункових листків, більш того, відповідно до відповіді на відзив, представник позивача погодився з наданими розрахунковими листками, у зв`язку з чим зменшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 115560,84 грн. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05.05.2017, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги розрахунки заробітної плати згідно розрахункового листка за січень 2025 року, який не оспорюється та визнається сторонами, з якого вбачається, що борг за підприємством на кінець січня перед позивачем становить 115560,84 грн. Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, враховуючи відповідь на відзив (яка фактично є заявою про зменшення позовних вимог), позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від стягнутої заборгованості по невиплаченій заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23112,17 грн., що підтверджується копіями договору № 09092024 про надання правничої допомоги від 09.09.2024, додаткової угоди № 1 від 09.09.2024 до договору № 09092024 про надання правничої допомоги від 09.09.2024, ордеру № 1517726 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія КВ № 000862 від 24.02.2020 (а.с. 12-13, 36-37). Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , враховуючи складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 23112,17 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні, при подачі позову позивачем не було сплачено судовий збір за позов про стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved