Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

У червні 2024 року, [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк) та просила суд, компенсувати і повернути [PERSON] сплачену суму комісії у розмірі 16 501,86 доларів США по кредитному договору № DNLYGA00000025 від 14 листопада 2006 року, яка не зарахована Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» в рахунок погашення кредиту. Відшкодувати [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень, завдану Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Повернути [PERSON] сплачену суму судового збору за моральну шкоду -1211,20 грн. У обґрунтування вимог позову вказано, що АТ КБ «Приватбанк» з 2006 року і до 2023 рік незаконно стягував з [PERSON] комісію по кредитному договору № DNLYGA00000025 від 14 листопада 2006 року. 12 липня 2023 року Дніпровський апеляційний суд м. Дніпра постановив зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» сплачену суму комісії в розмірі 14 140, 86 доларів США. 31 серпня 2023 року [PERSON] звернулася до банку із заявою виконати постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2023 року і добровільно зарахувати в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору сплачену суму комісії. 01 вересня 2023 року банк рекомендував їй звернутися до виконавчої служби. 01 січня 2024 року [PERSON] звернулася до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» із виконавчим листом по справі № 201\\11573\\1 від 04 грудня 2023 року та заявою про відкриття виконавчого провадження і просила зарахувати в рахунок погашення заборгованості сплачену суму комісії у розмірі 14 140,86 доларів США по кредитному договору від 14 листопада 2006 року. 25 січня 2024 року Печерський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовив у відкритті виконавчого провадження. 29 лютого 2024 року [PERSON] надіслала заяву начальнику Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про надання їй постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження із номером доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, але відповіді дотепер не отримала. 12 лютого 2024 року [PERSON] повністю сплатила суму кредиту і отримала 13 лютого 2024 року довідку від відповідача, що не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». У зв`язку зі сплатою [PERSON] суми кредитного договору, банк зобов`язаний компенсувати (повернути) незаконно отриману комісію згідно рішення Дніпровського апеляційного суду м. Дніпра від 12 липня 2023 року, так як банк не зарахував сплачену суму комісії в розмірі 14 140,86 доларів США в рахунок погашення кредиту. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» отримав від [PERSON] додатково за період після 16 жовтня 2011 року і по 28.10.2022 року сплачену суму комісії по кредитному договору в сумі 14 140, 86 доларів США, яку не зарахував в рахунок погашення заборгованості згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2023 року. Натепер банком втрачена можливість у виконанні цієї постанови суду. Кредит [PERSON] сплачено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2024 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про повернення сплаченої комісії передано на розгляд до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2024 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про повернення сплаченої комісії передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху. 22 листопада 2024 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2024 року цивільну справу № 201/7030/24-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. Відкрито провадження у цивільній справі № 201/7030/24-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 26 березня 2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 30 червня 2025 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, в матеріалах справи міститься заява від позивача про розгляд справи без участі позивача,вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. ВП ВС у постанові № 990/150/23 від 22.02.2024 року зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Так, судовим розглядом встановлено, що позивач звернулася в жовтні 2019 році (справа № 201/11573/19) до суду про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, додаткових угод, договорів страхування, визнання кредитного договору розірваним та виконаним, визнання дій незаконними, припинення права власності банку, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії. За результатами розгляду позовної заяви постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2023 року по справі 201/11573/19 вирішено: «Зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNLYGA00000025 від 14 листопада 2006 року, сплачену суму комісії у розмірі 14 140,86 дол. США». Відповідно до Виписки по кредитному договору DNLYGA00000025 від 14 листопада 2006 року сума погашення від 14.11.2013 року у сумі 11 040 дол. США - не є погашенням комісії позивачем, а є технічною проводку у зв`язку з проведенням реструктуризації від 12.11.2013 року. Призначення @P КОРРЕКТИРОВОЧНАЯ ПРОВОДКА СОГЛАСНО Z13A1P. Доказів внесення зазначених коштів в розмірі 11 040 дол. США готівкою до Банку Позивачем не надано. Так, у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-24757св18) вказано, що «оцінка підстав, предмету та доказів позову має здійснюватися судом у кожній окремій справі, незалежно від правової оцінки в інших справах. Звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування над час судового розгляду обставин, які були встановлені в іншому судовому рішенні, враховуючи різні предмет і підстави позовів. Тому суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм». Відповідно до Постанови Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі №140/6115/21 зазначено «Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень. Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)». З матеріалів справи вбачається, що кількість погашень комісії за період з 27.11.2013 - 22.09.2014 року становить: 27.11.2013 року у сумі 240 дол. США; 24.12.2013 року у сумі 240 дол. США; 23.01.2014 року у сумі 240 дол. США; 24.02.2014 року у сумі 240 дол. США; 26.03.2014 року у сумі 240 дол. США; 25.04.2014 року у сумі 240 дол. США; 27.05.2014 року у сумі 240 дол. США; 08.07.2014 року у сумі 240 дол. США; 21.07.2014 року у сумі 32,28 дол. США; 31.07.2014 року у сумі 207,72 дол. США; 21.08.2014 року у сумі 240 дол. США; 22.09.2014 року у сумі 240 дол. США. Таким чином, обсяг комісії фактично сплаченої позивачем дорівнює за період з 27.11.2013 - 22.09.2014 року 2640 дол. США. Так, позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України). Враховуючи те, що позовна давність в частині кожного здійсненого платежу на виконання договору починає обраховуватися від дати саме вчинення такого «нібито безпідставного платежу», Відповідач заявляє позовну давність в частині всіх платежів, зроблених Позивачем на виконання умов договору включно до 02 квітня 2017 року. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду щодо початку перебігу строків позовної давності щодо періодичних платежів і є загальновідомим в судовій практиці «Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем». (Велика Палата Верховного Суду 202/26885/13-ц від 06.02.2019). Відповідно до змісту позовної давності, остання покликана в обмеженні часу для вирішення спорів у правовій площині, з метою забезпечення стабільності правовідносин і уникнення довготривалих невизначеностей, стимулювання зацікавлених осіб активно захищати свої права, не зловживати ними у майбутньому. Строк з якого починає обраховуватися позовна давність щодо повернення майна - це дата - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Враховуючи правову позицію позивача, якою вона заперечує факт безпідставного отримання Банком комісії з самого початку існування договору, а відтак про порушення своїх прав щодо безпідставного стягнення комісії вона дізналися або могла дізнатися на наступний день після вчинення Банком дій зі списання «нібито не погодженою нею комісією», початок перебігу позовної давності в даному конкретному випадку починається з дати списання комісії по кожному конкретному платежу. Щодо комісії сплаченої 12.02.2019 року у сумі 12 480,00 грн., що в еквіваленті складає 460,86 дол. США у відповідності до умов додаткової угода № 1 від 12.02.2019 року погашена шляхом прощення боргу відповідно до п. 1.3 Додаткової угоди № 1 від 12.02.2019 року (загальна сума прощення 12480 дол. США). Щодо нарахування інфляційних втрат на валютні зобов`язання в розмірі: 721 дол. США інфляція за 2023 рік; 1216 дол. США інфляція за 2024 рік. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 3 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання за рішенням суду - Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2023 року по справі 201/11573/19 - є зобов`язанням немайнового характеру а саме здійснити відповідну дію у вигляді зарахування! Відтак нарахування 3% річних на зобов`язання немайнового характеру зі вчинення конкретної дії відповідно до ч. 625 ЦК України не здійснюється. Питання зміни способу виконання рішення у зв`язку з неможливістю виконання рішення Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2023 року по справі 201/11573/19 має здійснюватися в межах відповідно до ст. 435 Цивільного процесуального кодексу України згідно якої за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. При цьому, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Ризик використання того чи іншого способу захисту лежить на Позивачеві. Таким чином, враховуючи все вищенаведене в своїй сукупності, з урахуванням того, що позовні вимоги є необґрунтованими, відтак в задоволенні позову слід відмовити. Що стосується моральної шкоди, суд вказує наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав Позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У судовій практиці Верховного Суду України та Великої палати Верховного Суду сформовано підхід, про те, що моральна шкода за порушення договору не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором. Зокрема: у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 зроблено висновок, що «разом з тим суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині моральної шкоди, оскільки ні договором страхування, ні законом таке відшкодування не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на вимогах статті 611 ЦК України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором»; у постанові Великої Палати Верховного Суду 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом». Утім, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову, відсутні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed