Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Чернівці звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміни черговості в спадкуванні, усунення від права спадкування, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтуванні вимог посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , з жовтня 2003 року проживала разом з [PERSON] однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. [INFO] [PERSON] помер у лікарні. Протягом спільного життя позивач з чоловіком, [PERSON] вели спільне господарство, мали спільні права і обов`язки, вели спільний бюджет, займалися благоустроєм квартири, крім того, всі свята проводили в колі рідних і друзів. Позивач має доньку [PERSON] , яку [PERSON] любив і виховував, як рідну. Фактично померлий був батьком доньці. [PERSON] уклав договір дарування, за яким ідеальної частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , переходить у власність доньки - [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) безоплатно. Договір дарування ідеальної частки квартири було укладено 30.10.2014 року і посвідчено приватним нотаріусом нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. [PERSON] , останні роки свого життя хворів, [PERSON] , здійснювала належний догляд за ним. Крім того, в період з лютого 2008 року по серпень 2014 року, коли [PERSON] не був працевлаштований, сплачувала за нього стягнуті аліменти на утримання відповідача по справі. Поховання померлого чоловіка також здійснювала [PERSON] за власні кошти. Факт проживання позивача з [PERSON] як чоловіка і дружини підтверджується актом № 657 від 23.05.2024 року і рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2023 року. Про їхні відносини з померлим свідчать фотокартки, на яких зображені вони всі разом з їхніми дітьми, з родичами та друзями під час родинних свят, відпочинку на природі. Для прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , зокрема частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , позивачу необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. Звертає увагу суду, що [PERSON] , хоч і є сином померлого, однак участі в його житті не приймав, догляду або іншої допомоги не надавав. Стосунків [PERSON] і [PERSON] ніколи не підтримували, не спілкувалися. Жодної інформації про місце знаходження сина відомо не було, як і був відсутній номер його телефону. Син жодного разу не поцікавився як і чим живе його батько. Оскільки для доведення своїх прав на спадкове майно [PERSON] необхідно встановити факт спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу, а також факт того, що син спадкодавця ухилився від надання допомоги своєму батькові, який важко хворів, задля захисту своїх майнових прав, позивач вимушена звернутися до суду із позовом, в якому просить суд встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім?єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по день смерті [PERSON] [INFO] ; внести [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) в першу чергу спадкоємців після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; усунути [PERSON] , [INFO] від спадкування, а саме від права на спадщину, яка складається з частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] ; визнати за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 вересня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Представником відповідача спрямований до суду відзив, в якому зазначено, що заявлені вимоги позивача є безпідставними, надуманими та такими, що не підлягають до задоволення. У своїй першій позовній вимозі про встановлення факту проживання однією сім?єю, позивачка посилається на докази, які, на її думку, підтверджують факт постійного проживання однією сім?єю [PERSON] з [PERSON] та які не відповідають вимогам ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України. Так, подані квитанції про оплату [PERSON] аліментів на утримання свого сина [PERSON] ще раз підтверджують ту обставину, що він справді визнавав його своїм сином і частково утримував його шляхом сплати аліментів. Посилання позивачки на те, що це вона особисто сплачувала аліменти не підтверджується змістом цих квитанцій, оскільки не вказано її прізвище як платника, а вказано виключно прізвище отримувача аліментів - [PERSON] (мати відповідача). Як вбачається з акту підтвердження про спільне місце мешкання від 31.05.2024 року цей документ не може бути доказом по справі, оскільки не відповідає вимогам ст. 78 ЦПК України. Всупереч цьому позивачка в довільній формі склала акт, який не тільки не відповідає вимогам Закону, а також є надуманим та не підтверджується іншими доказами по справі, а отже є недопустимим доказом. Подані позивачкою фото у вигляді доказів які на її думку підтверджують обставину її спільного проживання з [PERSON] не відповідають вимогам вказаної вище норми процесуального права, оскільки випадкова зустріч на весіллі спільних знайомих не може підтверджувати факту спільного проживання. З наведеного випливає, що головними ознаками сімейних відносин є наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім?ї чого не наведено в позовній заяві з посиланням на докази, а тому дана позовна вимога не підлягає до задоволення. Друга позовна вимога позивачки про внесення її в першу чергу спадкоємців після смерті [PERSON] є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Звертає увагу суду, що позивачка не є спадкоємицею за законом наступних черг, а тому вона не може належати до кола осіб, які на підставі ч.2 ст. 1259 ЦК України можуть бути включені до першої черги спадкування. Більше того, в позовній заяві відсутні посилання на докази, що вона протягом тривалого часу опікувалася покійним, матеріально забезпечувала його, надавала іншу допомогу спадкодавцеві. Натомість звертає увагу суду на ту обставину, що покійний [PERSON] [INFO] , не був особою похилого віку, він навіть не був пенсіонером, не страждав на тяжку хворою або каліцтво та не перебував у безпорадному стані. Спростовується також та обставина на яку посилається позивачка, що вона тривалий час матеріально утримувала покійного [PERSON] оскільки, як вбачається з численних судових наказів винесених Шевченківським районним судом м. Чернівці від 06 серпня 2020 року, 09 червня 2015 року, 11.03.2024 року з [PERSON] стягувалися великі суми заборгованостей за надання житлово-комунальних послуг, які він не оплачував тривалі періоди. Крім того, як вбачається з копії трудової книжки, наданої позивачкою до позовної заяви він був працездатним, і до 23.02.2022 року працював водієм у ТОВ «Агробізнес». Повідомляють суд також і про ту обставину, що [PERSON] за життя зловживав спиртними напоями, перебував дезорієнтованим у просторі, через що і вчинив правочин у вигляді дарування свого майна сторонній особі - [PERSON] . Також безпідставною є і третя позовна вимога позивачки про усунення [PERSON] від спадкування з наступних підстав. Як з самої позовної заяви та доказів поданих до неї, а також з доказів доданих до відзиву вбачається, що спадкодавець [PERSON] , не був особою похилого віку, не потребував сторонньої допомоги, не страждав на тяжку хворобу або каліцтво, не перебував у безпорадному стані та не мав групи інвалідності. Ця обставина підтверджується численними адвокатськими запитами та відповідями на них з усіх медичних закладів м. Чернівці та Чернівецької області, де вказано, що [PERSON] жодного разу не звертався за медичною допомогою до медичних установ та перебував там на лікуванні. Також позивачкою не доведено в позовній заяві з посиланнями на докази, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача, а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги. При цьому, не участь відповідача у витратах та здійснені процедури поховання спадкодавця за змістом частини ч.5 ст.1224 ЦК України не може вважатись ухиленням відповідача від надання допомоги спадкодавцю. Таким чином, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] при житті потребував допомоги саме від відповідача [PERSON] , звертався до нього по допомогу, а той будучи обізнаним про необхідність надання такої допомоги та маючи можливість її надати, свідомо та умисно ухилявся від надання допомоги батькові та не доведено, що він вчиняв умисні дії чи бездіяльність з метою ухилитися від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Отже, за таких обставин відсутні підстави для усунення [PERSON] від права на спадкування після смерті [PERSON] . П`ятою і шостою позовною вимогою позивачки є скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, видане [PERSON] та визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] , які також не підлягають до задоволення з огляду на таке. Відкривши провадження за цими позовними вимогами, всупереч вимогам процесуального закону, грубо порушуються права відповідача по справі, оскільки невідомо з яких підстав пред`явлені ці позовні вимоги до відповідача, якими нормами права позивачка керується при пред`явленні таких позовних вимог, на які докази посилається. Тому, на підставі вищевикладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміни черговості в спадкуванні, усунення від права спадкування, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування в повному обсязі заявлених вимог за недоведеністю та безпідставністю. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що [PERSON] мешкала разом з померлим [PERSON] , допомагала йому сплачувати аліменти, разом з чоловіком відвідувала медичні заклади і саме тому, вона була обізнана про фактичне не спілкування сина з батьком. Сплата аліментів померлим свідчить про його виконання батьківських обов`язків, але не навпаки, що син підтримував зв`язок з батьком, надав йому людяну чи матеріальну підтримку в скрутні часи. Також представник у відзиві суперечить сам собі, вказуючи, що фотографії не можуть бути доказом і водночас в абзаці 2 на сторінці 5 відзиву зазначає, що саме може підтвердити факт спільного проживання чоловіка і жінки однією сім`єю. Серед переліченого є показання свідків та фотографії певних подій. Протягом 20 років позивачка проживала з померлим, як подружжя. Вони були сім?єю в розумінні як закону, так і суспільних традицій. Вони мали взаємні права і обов?язки, вели спільне господарство, виховували доньку позивачки. Позивач не встановлює факт придбання спірної квартири, яка зареєстрована за [PERSON] в 1999 році, як спільного майна подружжя, а відтак і не зазначає цього, як самостійну позовну вимогу, що жодним чином не впливає на обсяг її прав успадкувати майно, як фактична дружина спадкодавця, тобто в першій черзі. Оскільки вона з [PERSON] проживали, як подружжя, то вона має право в судовому порядку змінити черговість спадкування і просити віднести її до спадкоємців 1-ої черги. Позовні вимоги взаємопов`язані і витікають одна з одної. Так, встановлюючи факт проживання однією сім`єю, визнається статус позивачки, як дружини, а відтак встановлюється правова підстава для заміни черговості. [PERSON] не підтримував стосунків із батьком, не піклувався за батьком, не надавав жодної матеріальної допомоги. [PERSON] самостійно утримувала померлого чоловіка, піклувалася за ним протягом останнього року хвороби та відвідувала у лікарні. Саме вона здійснила поховання і організувала поминки. Посилання представника відповідача на відповіді на його чисельні адвокатські запити необґрунтовані і взагалі не містять в собі інформації щодо обставин, які досліджуються і встановлюються в судовому порядку. Наведена адвокатом Федіним В.Ю. інформація щодо наявних судових наказів не спростовує пояснень позивачки щодо утримання померлого. Наявність судових наказів доводить, що родичі і інші спадкоємці, як за життя так і після смерті не допомагали спадкодавцю. Заборгованість з послуг теплопостачання виникла через неналежно надані послуги. Тому на підставі вищевикладеного просять суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву, з підстав викладених у ній, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. В судовому засіданні були допитані позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] в якості свідків, які вказували на те, що [PERSON] з жовтня 2003 року проживала разом з [PERSON] однією сім?єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. Протягом спільного життя вели спільне господарство, мали спільні права і обов?язки, вели спільний бюджет, крім того, всі свята проводили в колі рідних і друзів, що підтверджується відповідними фото. [PERSON] [PERSON] любив і виховував, як рідну, відводив до школи та залишався з нею вдома, коли [PERSON] перебувала на роботі. Крім того, в судовому засіданні також були допитані свідок [PERSON] , яка зазначила, що проживає в будинку 15 років, де проживала [PERSON] разом з [PERSON] однією сім?єю, з ними також проживала донька [PERSON] . Бачила дану сім`ю майже через день. Зазначила, що [PERSON] здійснювала належний догляд за [PERSON] . Інших родичів біля [PERSON] не бачила. Свідок [PERSON] є сусідкою [PERSON] , зазначила, що проживала [PERSON] разом з [PERSON] однією сім?єю, [PERSON] доглядала за [PERSON] , оскільки він хворів, працювала тільки [PERSON] , забезпечення сім`ї всім необхідним здійснювала [PERSON] . Стверджує, що син [PERSON] не навідував його, не цікавився його здоров`ям. Свідок [PERSON] зазначає, що з 2021 року знає, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , а [PERSON] є його дочкою. Сімейні свята вони проводили тільки разом. Родичів [PERSON] бачила тільки на весіллі та хрестинах, за сина дізналась тільки у суді. Піклувалася за [PERSON] . [PERSON] , купляла йому ліки, оскільки він хворів. В них була домашня тварина, а саме кіт. Не бачила, щоб сім`я сварилась за 4 роки. Свідок [PERSON] знала [PERSON] з дитинства, [PERSON] з [PERSON] та колишньою його дружиною дружили, знає, що після звільнення з роботи [PERSON] почав вживати спиртні напої, його син передавав кошти батьку через бабусю. Після 2014 року в гостях у [PERSON] не була, випадково на вулиці бачила 2 чи 3 рази. Зазначила, що до 2014 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали разом, однак після 2014 року не знає, оскільки змінила своє проживання. Свідок [PERSON] підтримував спілкування з [PERSON] , є його братом, йому було відомо, що [PERSON] перед смертю перебував у лікарні, раніше його не відвідував, оскільки йому сказали, що [PERSON] не потребує допомоги. Зазначив, що [PERSON] з [PERSON] не проживали як одна сім`я, вживали спиртні напої, [PERSON] була як квартирант. В гості до брата ходив тільки 3 рази. Мати [PERSON] дозволила [PERSON] займатися похованням [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що з [PERSON] є родичами, зазначила, що [PERSON] перед смертю хворів десь два чи три роки, з [PERSON] бачились тільки у мами, в гості [PERSON] не запрошувала, коли [PERSON] перебував в лікарні, то [PERSON] зазначила, що провідувати його не потрібно. [PERSON] повернула кошти [PERSON] та [PERSON] , які вони витратили на поховання, та зазначила, що [PERSON] буде сама займатися похованням [PERSON] . [PERSON] привів знайомити [PERSON] , [PERSON] з матір`ю, проживали в квартирі приблизно з 2005 року. Коли [PERSON] не працював, то кошти давала мати. Зазначила, що [PERSON] дійсно сплачувала аліменти на сина [PERSON] . Свідок [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] , зазначила, що [PERSON] з сином були в добрих відносинах. Похованням [PERSON] займалася [PERSON] , її особисто не знала і з якого часу проживала в квартирі [PERSON] також не знає. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.07.2023 року. 22.03.2023 року Західний судинний центр встановив діагноз [PERSON] , а саме: облітеруючий атеросклероз з переважним ураженням артерій нижніх кінцівок. Оклюзія поверхневої артерії стегна та підколінної артерії білатерально. ХАН ІІІ. Згідно довідки про реєстрацію останнє місце проживання № 553041 від 26.07.2023 року зареєстроване місце проживання [PERSON] з 02.06.1992 року по день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.03.1999 року Департаментом житлово-комунального господарства міськради посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] дійсно належить на праві особистої власності [PERSON] . [PERSON] уклав договір дарування, за яким ідеальної частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , переходить у власність доньки - [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) безоплатно. Договір дарування ідеальної частки квартири було укладено 30.10.2014 року і посвідчено приватним нотаріусом нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М. О. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №28851083 від 30.10.2014 року [PERSON] є власником частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2023 року заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу було задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Постановою Чернівецького апеляційного суду від 13.03.2024 року рішення від 28.09.2023 року скасоване з залишенням заяви про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги у даному випадку на те, що встановлення даного факту не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки наявний спір про право. Поховання померлого чоловіка [PERSON] здійснювала [PERSON] за власні кошти, що підтверджується рахунком-замовлення накладна №012560, №727627, рахунком-замовлення акт №727628, накладною від 17.07.2023 року та платіжними документами. Згідно акту-підтвердження про постійне місце мешкання від 31.05.2024 року сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] засвідчили, що підтверджують факт постійного проживання [PERSON] з 2004 року по 17.05.2024 року за адресою [ADDRESS] . Відносно [PERSON] виносились судові накази про стягнення заборгованості, однакнаведена адвокатом Федіним В.Ю.. інформація щодо наявних судових наказів не спростовує пояснень позивачки щодо утримання померлого. Згідно наданих відповідей на адвокатські запити [PERSON] за період з 01.01.2011 року по 01.01.2017 року [PERSON] за медичною допомогою не звертався. Приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Погорєловою М.Ю. була заведена спадкова справа № 24/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2024 року [PERSON] є власником частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно витребуваної судом інформації з Державної прикордонної служби, [PERSON] перетнув державний кордон України 02.11.2021 року. Згідно виписки з історії хвороби № 5226 [PERSON] , зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 12.07.2023 по 15.07.2023 рр. Згідно відповіді № 05/37 від 11.01.2025 року зазначено, що щодо звернення на лінію «103» диспетчерської служби ОКНП «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за період з 01.06.2023 року по 01.08.2023 року було зареєстровано виклик 07.07.2023 року о 16 год 53 хв до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , виклик здійснився з мобільного телефону № [NUMBER] особою жіночої статті. Свідоцтво про поховання засвідчує, що саме позивачка поховала померлого у родинному місці поховання, де поховані і інші родичі [PERSON] . Судом також встановлено, що [PERSON] купляла медикаменти для [PERSON] , коли він захворів. [PERSON] протягом тривалого часу отримувала за місцем фактичного місця мешкання, а саме: [ADDRESS] , поштову кореспонденцію, протягом спільного проживання з [PERSON] купляла побутову техніку, фактичне подружжя отримували медичні послуги в одного і того самого лікаря-терапевта. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з нормами статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно із частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року в справі №552/196/20. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами першою, другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року в справі №521/16365/15. Щодо вищенаведених показань свідків, суд приходить до висновку, що ними підтверджено той факт, що саме з 2004 року позивач проживав разом зі [PERSON] однією сім`єю. З їхніх показів та матеріалів справи встановлено, що дійсно позивач здійснював за померлим догляд та допомагав йому в домогосподарстві, піклувався, здійснював купівлю ліків, побутових речей, займався похованням, свята проводили в колі рідних та друзів, що підтверджується фотографіями. Таким чином, вимога про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по день смерті [PERSON] 15.07.2023 року підлягає задоволенню. Положеннями ст. 1264 ЦК України встановлено, що в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім?єю не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини. [PERSON] вважається спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім?єю двадцять років до часу відкриття спадщини, вела спільне господарство, у них із спадкодавцем був спільний бюджет. Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, привітання зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 січня 2018 року у справі №487/878/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі №713/1528/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі №521/6358/17, від 19 травня 2020 року у справі №453/968/17, від 05 серпня 2020 року у справі №742/3382/18 та від 27 січня 2023 року у справі №712/6646/21. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 року у справі №361/4064/19 зазначив, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судом встановлено, що [PERSON] потребував допомоги через хворобу, позивач з ним проживала однією сім`єю, допомагала йому, спілкувалася з ним, проводили вихідні та сімейні свята разом; матеріально забезпечувала спадкодавця; займалася побутовими справами. Судовим розглядом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я [PERSON] позивач здійснювала постійний догляд за ним, опікувалась його лікуванням, забезпечувала усім необхідним для життя та сплачувала грошові кошти за житлово-комунальні послуги, а також понесла витрати, пов`язані з його похованням. З огляду на наведене, позивач довела належними і допустимими доказами наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування. Тому за доцільне суд вважає змінити черговість одержання права на спадкування [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] з четвертої черги спадкування за законом на першу чергу спадкування за законом. Щодо позовної вимоги про усунення відповідача від права на спадкування слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Отже, суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій. У Пленумі Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги Спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги саме від спадкоємця - відповідача, за умови отримання її від інших осіб, чи мав цей спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; - перебування спадкодавця в безпорадному стані; - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №676/6852/17 (провадження № 61-17477св19),від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 205/5168/18 (провадження № 61-18878св19), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, які згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Разом з тим, позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б давали законні підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . Стороною позивача в процесі розгляду справи не було надано суду достатніх доказів, які б підтверджували доводи про те, що спадкодавець [PERSON] через тяжку хворобу потребував допомоги саме від сина [PERSON] , а останній міг надавати таку допомогу, але свідомо та умисно ухилявся від її надання. За таких обставин позовні вимоги про усунення від права на спадкування відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є не доведеними в судовому засіданні. Щодо вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, видане [PERSON] . Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. У Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зазначено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину вносяться нотаріусом до Спадкового реєстру (підпункт 2.2.3 пункту 2.2 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5). Судом було встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2024 року [PERSON] є власником частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка не перебувала в зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем [PERSON] , тому у неї не виникло право на спадкування, при видачі свідоцтв про право на спадщину. Однак судом встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по день смерті [PERSON] [INFO] та змінено черговість одержання права на спадкування [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] з четвертої черги спадкування за законом на першу чергу спадкування за законом. Згідно статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, який воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави на набуття права на спадкування, але і за інших підстав, установлених законом. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути права на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, включення майна до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Так, спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України відокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Таким чином права позивачки як спадкоємця першої черги були порушенні, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] є недійсним. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст.ст. 328, 1216 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування є однією з підстав виникнення права власності. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Суд відмовляє у вимозі щодо визнання за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] , оскільки як вбачається з вищенаведеним визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, тому позивачу необхідно в першу чергу звернутися для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміни черговості в спадкуванні, усунення від права спадкування, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial