Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

Адвокат Попов Євген Васильович, який діє в інтересах позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» (49044, м. Дніпро, вул. Якова Самарського, 12А, ЄДРПОУ 41346335) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 серпня 2020 року між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] за допомогою веб сайту, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» було укладено Договір про надання кредиту № 3884110 шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача № PS3884110. Вказують, що [PERSON] порушила умови Договору позики та не виконувала покладені на неї зобов`язання належним чином у зв`язку з чим станом на 30.04.2025 року сума заборгованості відповідача за Договором про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року становить 72505 грн. 20 коп., з яких: 10650 грн. 00 коп. - сума кредиту; 61855 грн. 20 коп. - нараховані проценти за користування кредитом. Всього за період дії договору позичальником сплачено за договором 00 грн. 00 коп. Просять суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Алекскредит» суму заборгованості за Договором про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року в розмірі 72505 грн. 00 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 2422 грн. 00 коп. 03 червня 2025 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання з викликом сторін. 29 липня 2025 року адвокат Скіць Станіслав Миколайович, який діє в інтересах відповідача, через систему «Електронний суд» надав Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на момент подачі позову відповідачка вже носить прізвище [PERSON] , яке було вказано в договорі, а є особою з прізвищем [PERSON] . Також вказує, що з аналізу наданих позивачем документів вбачається, що сторони у договорі про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року передбачили строк виконання зобов`язань до 18 вересня 2020 року, включно. Таким чином, початок перебігу позовної давності сплинув 19 вересня 2023 року. Зазначає, що на момент запровадження воєнного стану з трирічного строку позовної давності вже минуло понад 17 місяців. При цьому, позивачем не надано жодного доказу вчинення дій, які відповідно до вимог статті 264 ЦК України могли б перервати перебіг строку позовної давності, таких як, визнання боргу відповідачем, часткове виконання зобов`язання, подання претензії або позову до суду в межах чинного строку. Відсутність таких дій свідчить про відсутність правових підстав для поновлення або переривання позовної давності. Вважає, що на момент звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою 0 22 травня 2025 року, строк позовної давності є таким, що сплив. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України\\, сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові, якщо про застосування цього строку заявлено стороною у справі. Також вказує, що позивач не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу, який би підтверджував, що саме відповідач була тією особою , яка виступала позичальником за договором про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року. Враховуючи відсутність доказів, які б беззаперечно встановлювали, що саме [PERSON] уклала спірний договір, скористалася кредитом та отримала кошти на свій банківський рахунок, у суду немає підстав вважати, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини. Відносно надмірних та несправедливих процентів зазначає, що розмір заявлених до стягнення процентів перевищує суму основного зобов`язання майже у 6 разів. Як вбачається з тексту договору, наданого позивачем, ставка за користування кредитом встановлена на рівні 1,02% на день, що в річному обчисленні еквівалентно понад 372% річних. Таке фінансове навантаження на споживача є економічно необґрунтованим, явно непропорційним та таким, що грубо порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, встановлені у ст. 3 ЦК України як засади цивільного законодавства. Сума заявлених до стягнення процентів є явно необгрунтованою, неправомірною з розміром основного зобов`язання, суперечить публічному порядку. Відносно неправомірності нарахування процентів після настання строку повернення кредиту зазначає, що згідно з матеріалами справи, кредит, наданий клієнтці 25 серпня 2020 року, підлягав поверненню до 18 вересня 2020 року. Жодних додаткових угод про пролонгацію або реструктуризацію не надано. Позивач стверджує, що після цієї дати має право нараховувати проценти у розмірі 1,02% на день (понад 370% річних) аж до моменту звернення до суду у 2025 році. Однак, вважає, що така позиція є юридично хибною. Просить суд позов залишити без задоволення. Визнати, що строк позовної давності у справі сплив, а тому, відмовити в позові. Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з розглядом справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, зазначивши в резолютивній частині позовної заяви про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. У Відзиві на позовну заяву зазначено, що просять розглянути позовну заяву без участі відповідача та її представника. Суд, дослідивши та вивчивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 25 серпня 2020 року між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] укладено в електронній формі Договір про надання кредиту № 3884110. Відповідно до п. 1.2. Договору, за Договором Кредитодавець надає Позичальнику кредит на інші споживчі цілі (вирішення власних фінансових питань) без додаткового забезпечення у тимчасове, строкове, платне користування, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит і сплатити Проценти за користування кредитом (п. 2.34. Правил) та інші платежі у відповідності до умов Договору. Кредит надається в національній грошовій одиниці України- гривні. Відповідно до п. 1.3. Кредиту, сума кредиту складає 10650 грн. 00 коп. Відповідно до п. 1.4. Договору, Кредит надається Позичальнику в сумі, що зазначена в п. 1.3 цього Договору, в безготівковій формі шляхом перерахування на Картковий рахунок Позичальника. Відповідно до п. 1.6. Договору, розрахунок зобов`язань (п. 2.18. Правил) Позичальника із зазначенням строків виконання, умов кредитування, а також дати початку періоду, дати платежу (дати закінчення періоду), загальної суми платежу, Основної суми кредиту (п. 2.28 Правил) та Процентів за користування кредитом, розміру процентної ставки, орієнтовної реальної річної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, орієнтовної загальної вартості кредиту зазначаються у Графіку платежів (п. 2.6. Правил), який є Додатком № 1 до цього Договору. Графік платежів у Договорі визначає окремі розрахунки зобов`язань за лояльними (покращеними) умовами кредитування (п. 2.25 Правил) та за Загальними умовами кредитування (п. 2.15 Правил). Також, позивачем надано Додаток № 1 до Договору про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року, в якому зазначений Графік платежів за лояльними (покращеними) умовами кредитування: повне виконання зобов`язань у Базовий період та за загальними умовами кредитування. В судовому засіданні встановлено, що Договір про надання кредиту № 3884110 від 25 серпня 2020 року та Графік платежів підписані електронним підписом відповідача, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора PS3884110. Зокрема, Відповідач ввів ідентифікатор у відповідне поле інформаційно-телекомунікаційної системи та натиснув кнопку «Так», що є підтвердженням підписання договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. А тому, суд приходить до висновку що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до змісту Договору про надання кредиту № 3884110 від 25 серпня 2020 року та Графіку платежів у розділі «Реквізити та підписи сторін» в графі «Позичальник» вказано - [PERSON] , адреса реєстрації та фактичного проживання: [ADDRESS] ; тел. [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , електронна пошта [INFO] ; підпис за допомогою одноразового ідентифікатору PS3884110. Також, позивачем надано Додаток № 1 до Договору про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року, в якому сторонами визначений графік платежів за лояльними (покращеними) умовами кредитування: повне виконання зобов`язань у Базовий період за період з 25.08.2020 року по 18.09.2020 року в загальній сумі платежу в сумі 13257 грн. 12 коп., з урахуванням процентної ставки (акційної ставки або ставки за програмою лояльності) та за загальними умовами кредитування за період з 25.08.2020 року по 17.03.2021 року в загальній сумі 15000 грн. 60 коп., з урахуванням базової процентної ставки. В даному графіку також є розділ «Реквізити сторін», де в графі «Позичальник» вказано - [PERSON] , адреса реєстрації та фактичного проживання: [ADDRESS] ; тел. [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , електронна пошта [INFO] ; підпис за допомогою одноразового ідентифікатору PS3884110. Тобто, на думку суду, відповідачем [PERSON] під час укладання Договору про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankId Національного банку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Договір про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року, на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості, був укладений в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних відповідача. В судовому засіданні встановлено, що Договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу нею на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету. Крім того, доказів того, що персональні дані відповідача [PERSON] (РНОКПП, номер телефону), були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, до суду не надано. Відповідач у Відзиві на позовну заяву зазначено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства, а саме, про перерахування Позивачем грошових коштів на її користь. Позивачем на підтвердження перерахування коштів надано Довідку, видану ТОВ ФК «Елаєнс», на підставі договору № 41346335 18.10.17 про надання послуг з переказу грошових коштів (Переказ на картку) та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» та ТОВ «ТОВ Алекскредит» і підтвердженням того, що платежі успішно проведені в системі. Деталі операцій: номер в системі FONDY: 257855511; номер операції: 60895317325188642527837295736097, дата проведення платежу: 25.08.2020; призначення платежу: transfer_funds, сума платежу - 10650 грн. 00 коп., валюта платежу - UAH, платіжний метод: карта VISA, статус платежу: approved, номер карти: [NUMBER] , банк карти отримувача: monobank. Суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, і він має можливість надати суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредиторів на виконання укладеного договору. Проте, відповідачем така виписка надана не була. Крім того, встановлено, що у Договорі про надання кредиту № 3884110 від 25 серпня 2020 року зазначені персональні дані відповідача, які повністю збігаються із зазначеними даними у Відзиві на позовну заяву. Даних на спростування належності відповідачу карти № 4441114442271241 матеріали справи не містять. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що між ТОВ «Алекскредит» та [PERSON] укладено Договір в електронній формі, остання отримала кредит за цим Договором в розмірі 10650 грн. 00 коп., шляхом перерахування коштів на її банківську картку, проте, не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором не повернула. А тому, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами вищевказаного правочину з приводу отримання відповідачем кредиту у ТОВ «Алекскредит». Крім того, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). В судовому засіданні встановлено, що укладений між сторонами Договір про надання кредиту № 3884110 від 25 серпня 2020 року відповідачем не оспорювався та не визнавався судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань своєчасно не здійснила погашення основної суми заборгованості та не повернула грошові кошти, отримані в кредит. А тому, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 10650 грн. 00 коп. підлягає задоволенню. Відносно позовної вимоги ТОВ «Алекскредит» щодо стягнення з [PERSON] нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі 61855 грн. 20 коп. Відповідно до п. 1.7. Договору про надання кредиту, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному порядку: 1.7.1. У випадку використання Кредиту (п. 2.20. Правил) менше ніж 5 календарних днів, включаючи Дострокове виконання зобов`язань (п. 2.12. Правил), Позичальник сплачує фіксовану суму процентів за користування кредитом, яка складає 5,10% від визначеної в п. 1.3. цього Договору суми кредиту. 1.7.2. У випадку використання Позичальником лояльних (покращених) умов кредитування, а саме при повному поверненні суми кредиту (п. 1.3. Договору) та сплати процентів за користування кредитом протягом 24 календарних днів з 25.08.2020 року до 18.09.2020 року (включно) (Базовий період - п. 2.4. Правил) процентна ставка за один день користування кредитом складає 1,02% (Акційна ставка (п.2.1 Правил) або Ставка за програмою лояльності (п. 2.34 Правил). Орієнтовна загальна вартість кредиту при використанні Лояльних (покращених) умов кредитування складає 13257 грн. 12 коп., у тому числі Основна сума кредиту 10650 грн. 00 коп. Проценти за користування кредитом 2607 грн. 12 коп. 1.7.3. При використанні Позичальником загальних умов кредитування процентні ставки складають: в базовий період з 25.08.2020 року до 18.09.2020 року (включно) - 1,7 % за один день користування кредитом (базова процентна ставка - п. 2.3. Правил); в Спеціальний період (п. 2.40. Правил) з 19.09.2020 року до 17.03.2021 року (включно) - 3% за один день користування Кредитом (Спеціальна процентна ставка - п. 2.34. Правил). Орієнтовна загальна вартість кредиту при використанні Загальних умов кредитування складає 15000 грн. 60 коп. 1.7.4. Використання Базової процентної ставки у Базовому періоді, нарахування процентів у Спеціальному періоді за Спеціальною процентною ставкою є правом Кредитодавця. Кредитодавець без погодження з Позичальником може на свій розсуд зменшити нарахування встановлених Договором процентів за користування кредитом. 1.8. Відповідно до п. 2,3 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» загальна вартість кредиту - це Основна сума кредиту та витрати Позичальника за кредитом, включаючи Проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги Кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 1 ст.509 та ст.526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах:, встановлених договором або законом. Відповідно до приписів ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) стосовно порядку укладання договору кредиту було зазначено таку правову позицію щодо належного стандарту доведення факту узгодження Умов та правил банківських послуг. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Суд має право зменшити розмір відсотків до розміру заборгованості за тілом кредиту, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), де зазначено на право суду зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання у випадку зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановлення її в розмірі, який в два та більше разів перевищує відсотки, які передбачені в рамках первісного строку договору виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 06.12.2019 у справі № 664/1261/16-ц (провадження № 61-25248св18), від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18 (провадження № 61-11473св19), від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19 (провадження № 61-1416св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано: «Суди попередніх інстанцій встановили, що умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання». Згідно з умовами кредитного договору, знижена відсоткова ставка за користування кредитом складає 1,02 % в день, базова 1,70 % в день, орієнтовна реальна річна процентна ставка становить в базовий період становить 2607 грн. 12 коп., в спеціальний 4345 грн. 20 коп. Позивач просить суд стягнути відсотки у розмірі 61855 грн. 20 коп., що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту 10650 грн. 00 коп., та орієнтовну загальну вартість кредиту при використанні загальних умов кредитування - 15000 грн. 60 коп., а отже змістовне навантаження встановлення таких відсотків полягає не в компенсаційний, а в каральній, штрафній функції, при цьому, сума нарахованих в такому порядку відсотків є очевидно непропорційною до суми зобов`язання, та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і принципам, встановленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 р.№ 7-рп/2013). З огляду на наведене, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків за невиконане зобов`язання відповідача, враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитом, зменшивши їх розмір до розміру заборгованості по кредиту в сумі 10650 грн.00 коп. Також, у Відзиві, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог адвокат відповідача посилався на пропуск позивачем строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256, 257 ЦК України). Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 ЦК України. Відповідач у своєму Відзиві просить застосувати загальні строки позовної давності та зазначає, що початок перебігу позовної давності припадає на 19 вересня 2020 року та строк позовної давності сплинув 19 вересня 2023 року. Проте, суд наголошує наступне Пунктом 3.1. Договору, сторони погодили, що Строк дії Договору (п. 2.41. Правил) встановлюється з Дати укладення Договору (п. 2.9. Правил) 25.08.2020 року до Кінцевої дати виконання Договору 17.03.2021 року (включно). Закінчення Строку дії Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, у тому числі сплати Заборгованості, яке мало місце під час дії Договору. Якщо Позичальник виконає Зобов`язання/сплатить Заборгованість за Договором до Кінцевої дати виконання Договору, Договір припиняє дію у Дату повернення/погашення кредиту (п. 2.8 Правил). Тобто, судом встановлено, що строк повернення грошових коштів за Договором про надання кредиту № 3884110 від 25.08.2020 року сторонами визначено 17 березня 2021 року, а не як зазначає відповідач 19 вересня 2020 року, отже, перебіг позовної давності почався 17 березня 2021 року, а трирічний строк позовної давності закінчився 18 березня 2024 року. Водночас, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України введено карантин. У подальшому, термін дії карантину неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, зокрема, Указом Президента України № 235/2025 від 15.04.2025 строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 07.08.2025 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». У подальшому, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (у редакції від 08.11.2023) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено у наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Тобто, з огляду на наведені положення законодавства, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.04.2017. Строк позовної давності за всіма вимоги, що виникли після 02.04.2017, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, не сплив, оскільки був продовжений на строк дії карантину, а пізніше зупинений на строк дії воєнного стану. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що стягненню з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» підлягає сума заборгованості за Договором про надання кредиту № 3884110 від 25 серпня 2020 року в розмірі 21300 грн. 00 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10650 грн. 00 коп. та заборгованості за відсотками в розмірі 10650 грн. 00 коп. Відносно позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат суд зазначає наступне. За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. (Платіжна інструкція № 4477 від 16 травня 2025 року). А тому, на підставі ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 711 грн. 58 коп. (21300 грн. 00 коп.х100/72502 грн. 20 коп.=29,38%; 2422 грн. 00коп.х29,38%=711 грн. 58 коп.). На підставі викладеного вище та

Outcome: partial