Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

В грудні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони 30 листопада 1996 року уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу (актовий запис №295, зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Котовської міської ради Одеської області). Як зазначає позивачка в період шлюбу був побудований будинок. Будівництво проходило на земельній ділянці [ADDRESS] . Також, позивач зазначає, що є власницею квартири, яка була придбана в період шлюбу, за адресою квартира [ADDRESS] та Петрова. Право власності на вищезазначену квартиру було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М. О. та зареєстрованого в реєстрі за №3670. Позивач вважає, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власність в силу положень ст. 57 Сімейного кодексу України. В позовній заяві просить визнати за нею право власності на земельну ділянку [ADDRESS] , визнати за позивачем право на прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] , визнати квартиру [ADDRESS] та Петрова особистою приватною власністю Позивача. 14 грудня 2011 року Овідіопольським районним судом Одеської області у справі було прийнято ухвалу про визнання мирової угоди. В зв`язку з відмовою відповідача [PERSON] від своєї частки в квартирі [ADDRESS] та Петрова та визнання права на прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку [ADDRESS] . 07 квітня 2025 року Овідіопольським районним судом Одеської області було прийнято ухвалу, якою заяву [PERSON] про перегляд ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області за нововииявленими обставинами було задоволено; скасовано ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.12.2011 року у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності; призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року у справі №2-2349/11 залучено до участі у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, правонаступника позивача [PERSON] [PERSON] . Правонаступник відповідача позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити. Представником правонаступника відповідача подано відзив на позовну заяву та письмові заперечення, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку із неправомірністю задоволення позову в зв`язку з тим, що земельна ділянка перебувала на праві особистої приватної власності відповідача, а не на праві спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з тим, що частина будинку була побудована ще до укладення шлюбу між позивачем та віповідачем. Щодо визнання квартири особистою приватнолю власністю позивача заперечував через те, що немає правових підстав для визнання квартири особистою приватною власністю дружини через недоведеність і необгрунтованість обставин, на які посилається позивач. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.08.2025 р., залучено до участі у справі у якості правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] . У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Представник [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з`явився, 12.08.2025 р. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. [PERSON] та її представник адвокат Савицька О.М. у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.1996 р. до його смерті [INFO] (Свідоцтво про смерть від 08.12.2024 р.). Земельна ділянка,розташована на території Таїровської селищної ради в [ADDRESS] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №360151 була набута у власність Відповідачем на підставі рішення 15-ї сесії IV скликання № 501 від 17 листопада 2004 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Згідно з копією розпорядження голови Овідіопольської державної районної адміністрації № 167 від 12 березня 1996 року «Про дозвіл продажу незакінченого будівництвом домоволодіння в [ADDRESS] », дозволено [PERSON] продати незакінчене будівництвом домоволодіння в [ADDRESS] , відсоток готовності 5 % у зв`язку із тяжким матеріальним положенням громадянину [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу від 21 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М. О. та зареєстрованого в реєстрі за №3670 Позивач купила квартиру [ADDRESS] . Предметом спору є визнання квартири, набутої у шлюбі, особистою приватною власністю дружини, визнання земельної ділянки особистою приватною власністю, визнання права на прийняття в експлуатацію житлового будинку. Відповідно до ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), окрім майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка відповідно до\~ст. 57 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України . Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Спірна квартира, квартира [ADDRESS] та Петрова набута сторонами за час шлюбу, тому у відповідності до законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі\~статтею 60СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою\~статті 70СК України\~встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частиною першою\~статті 81ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач [PERSON] жодним належним доказом не довела, що спірна квартира [ADDRESS] та [PERSON] була придбана нею за особисті кошти і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям в період шлюбу нею не була спростована. Земельна ділянка, розташована на території Таїровської селищної ради в [ADDRESS] відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №360151 була набута у власність Відповідачем на підставі рішення 15-ї сесії IV скликання № 501 від 17 листопада 2004 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України . Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Суд приходить до висновку , що земельна ділянка, розташована на території Таїровської селищної ради в [ADDRESS] ,не є спільною власністю подружжя, а відповідно до\~ст. 57 Сімейного кодексу України\~є особистою власністю [PERSON] . Відповідно до ч 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1\~ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18). Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2\~ст. 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом\~ст. 77 цього Кодексу\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Звертаючись до суду з вимогою про визнання права на прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] , Позивачем, протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, що сторона в позасудовому порядку зверталася до відповідних державних органів в спосіб, визначений положенням законодавством, щодо прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] , і Позивачу незаконно було відмовлено у його законній вимозі. Так, матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження зазначених обставин. Так само як і не містять матеріали справи обгрунтувань і доказів того, що саме Позивач була наділена правом звернення до відповідних дердавних органів. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги про визнання за Позивачем права на прийняття в експлуатацію житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці [ADDRESS] . Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Outcome: dismissed