Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Енергодарської міської ради про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, інфляційних витрат та 3% річних. В обґрунтування позову зазначає, що 05 листопада 2021 року позивач був прийнятий на роботу в.о. директора КП «Чисте місто» Енергодарської міської ради. Підставою прийняття на роботу стало Розпорядження Енергодарського міського голови № 79-кп від 04.11.2021 року. Вказана обставина підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача. 12 вересня 2024 року позивач звільнений з посади в.о. директора КП «Чисте місто» Енергодарської міської ради. Підставою звільнення з роботи стало Розпорядження Енергодарського міського голови № 27-кп від 11.09.2024 року. Вказана обставина підтверджується копією відповідного розпорядження. Саме КП «Чисте місто» з 22 квітня 2021 року перебуває у стані припинення шляхом реорганізації у вигляді приєднання до КП «ЦД «Промінь». До сьогодні процедура приєднання до іншої юридичної особи не завершена. В період часу з 05 листопада 2021 року до 31 грудня 2022 року включно позивач отримував заробітну плату на посаді в.о. директора КП «Чисте місто» Енергодарської міської ради, однак з 01 січня 2023 року і до моменту звільнення 12 вересня 2024 року заробітна плата позивачу роботодавцем не виплачена. Заборгованість з виплати заробітної плати становить 20 місяців 12 днів. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 732 485 грн. 83 коп., інфляційні втрати (компенсацію втрат) в сумі 66 894 грн. 77 коп. та 3 % річних у зв`язку з невиплатою заробітної плати в сумі 20 655 грн. 41 коп., а всього 820 036 вісімсот двадцять тисяч тридцять шість) грн. 01 коп. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 03.01.2025 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами не погоджується в повному обсязі. Зазначає, що субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 18.02.2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті. На виконання Закону України № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» 30.04.2025 р. відбулася державна реєстрація змін до відомостей про Ленінський районний суд м. Запоріжжя, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, відповідно до яких назву Ленінський районний суд міста Запоріжжя змінено на Дніпровський районний суд міста Запоріжжя. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, зазначила, що позивач неправильно визначив відповідача. Заслухавши думку учасників судового засідання, всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.\~2\~ЦПК\~України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог п. 4 ч. 4 ст.\~12\~ЦПК\~України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість\~\~сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст.\~13\~ЦПК\~України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що Рішенням Енергодарської міської ради від 12.04.2018 №19 затверджено редакцію статуту комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради. Згідно з пунктами 1.3. Статуту Власником Підприємства є Енергодарська міська рада. Пунктом 1.8. Статуту передбачено, що Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями Власника, а Власник не несе відповідальності за зобов`язаннями Підприємства. Відповідно до пункту 5.2. Статуту майно Підприємства, що знаходиться у комунальній власності та закріплене за Підприємством, належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання Підприємство володіє користується і розпоряджається зазначеним майном, в межах чинного законодавства України, з урахуванням обмежень, встановлених цим Статутом. Згідно з пунктом 5.6. Статуту джерелом фінансування є доходи від власної господарської діяльності, кошти виділені місцевим бюджетом, надходження орендної плати, платних послуг, продажу товарів та інші надходження. Пунктом 6.1. Статуту передбачено, що Підприємство працює на основі повного госпрозрахунку відповідно до законодавства України. Господарська діяльність за рахунок бюджетних коштів здійснюється на виконання програми підтримки Підприємства інших програм та завдань. Згідно з пунктом 6.2. Статуту прибуток утворюється за рахунок надходжень його господарської діяльності оплати податків і зборів та інших обов`язкових платежів покриття матеріальних і прирівняних до них видатків і видатків на оплату праці, відсотків за кредитами та інших платежів. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у повному розпорядженні Підприємства яке самостійно визначає напрямки використання прибутку. Згідно з підпунктами 6.4.2., 6.4.3. Статуту Підприємство має право розробляти штатний розпис в межах затвердженої власником структури, визначати умови оплати персоналу. Відповідно до підпункту 6.5.2. Статуту Підприємство зобов`язане створювати умови додержання вимог чинного законодавства про працю, страхування, правил і норм охорони безпеки. Пунктом 7.1. Статуту передбачено, що управління поточною діяльність підприємства здійснює директор на основі єдиноначальності та підпорядкованості власнику в особі міського голови. Відповідно до пункту 7.2. Статуту Директор призначається на посаду та звільняється з посади розпорядженням міського голови. Згідно з пунктом 7.5. Статуту до виключних повноважень Директора зокрема віднесено вжиття своєчасних заходів щодо виплати заробітної плати. Пунктом 9.8. Статуту передбачено, що Директор самостійно у межах коштів визначених на оплату праці визначає форми оплати праці, стимулювання і розмір доходів робітників. Відповідно до пункту 9.9. Статуту розподіл коштів після розрахунків з бюджетом, виплат заробітної плати працівникам, поповнення фондів, здійснюється згідно з рішенням Директора. Розпорядженням Енергодарського міського голови від 04.11.2021 № 79-кп «Про призначення [PERSON] виконувачем обов`язків директора КП «Чисте місто» призначено Железняка Юрія Анатолійовича виконувачем обов`язків директора комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради з 05 листопада 2021 року. Крім того, пунктами 2, 3 вказаного розпорядження визначено, що відповідно до цього розпорядження [PERSON] є особою, яка має право з 05.11.2021 вчиняти дії від імені юридичної особи з правом підпису організаційно- розпорядчих, господарських, фінансових та інших документів комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради та встановлено виконувачу обов`язків директора комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради [PERSON] з 05.11.2021 посадовий оклад у розмірі посадового окладу директора відповідно до штатного розпису підприємства. 11.09.20224 розпорядженням Енергодарського міського голови №27-кп «Про звільнення [PERSON] » на підставі заяви від 10.09.2024 звільнено [PERSON] з 12 вересня 2024 року з посади виконувача обов`язків директора комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Пунктом 2 зазначеного розпорядження передбачено, що відповідальним особам комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради необхідно: 1)провести розрахунок при звільненні з [PERSON] у строки, визначені ст.116 КЗпП України; 2)виплатити йому заробітну плату за відпрацьований час; 3)на підставі ст.24 Закону України Про відпустки виплатити грошову компенсацію за невикористані ним відпустки; 4)відповідно до ст.47 КЗпП України видати письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Твердження Позивача відповідно до якого на підставі розпорядження про призначення, трудові відносини виникли саме між Позивачем, як виконувачем обов`язки директора КП «Чисте місто» міської ради та Енергодарською міською радою, як власником, яка і має нести тягар відповідальності за порушення вимог трудового законодавства є безпідставним, оскільки Позивач був штатним працівником не міської ради, а Підприємства, яке як самостійний суб`єкт господарювання нараховувало і виплачувало йому заробітну плату. Хоча пунктом 1.7 Статуту й передбачено, що комунальне підприємство «Чисте місто» Енергодарської міської ради безпосередньо підпорядковане Енергодарській міській ради (власнику), однак нарахування та виплата заробітної плати директору проводилася самим Підприємством, про що Позивачу було відомо. Оплата праці директора комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради (виконувача обов`язки) здійснювалася самим підприємством, в якому працював Позивач, що також підтверджується службовою запискою управління комунальної власності Енергодарської міської ради від 05.12.2024 вих. №01-14/0218-01 та розпорядженням Енергодарського міського голови від 11.09.2024 № 27-кп «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до частини першої статті 176 Цивільного кодексу України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Відповідно до положень статей 77 та 78 Господарського кодексу України (далі - ГК України) в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства. Згідно з частиною другою статті 77 ГК України казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Казенне підприємство є юридичною особою, має відповідні рахунки в установах державного банку, печатку із своїм найменуванням. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл. Крім того, ГК України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74 - 75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно. Разом з тим стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою. Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств за боргами. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України). У нормах частини сьомої статті 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати. Щодо відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України чітких положень не містить. Однак згідно з частиною десятою статті 77 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом. Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства. Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства. Проте, враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статті 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами за господарськими зобов`язаннями визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (частина третя статті 78 ГК України). Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатися належним йому майном. При цьому комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використанні визначаються статутними документами цього підприємства. Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених ГК України та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України). Тлумачення статей 74, 75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника. Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства (частина сьома статті 77 ГК України). Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. Таким чином, комунальне підприємство, в.о. директора якого був позивач, є окремою юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність за своїми зобов`язаннями у межах належного йому майна згідно з чинним законодавством. Відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Зазначене також узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.08.2019 у справі № 760/9239/16-ц. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно ст. 76 ЦПК України, доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Верховний суд у Постанові від 28.10.2020 року у справі № 761/23904/19 також, вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Належними сторонами у судовому процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, належними сторонами будуть ті особи, які є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, які дійсно є суб`єктами порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення (правовий висновок у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 05.03.2020 року №14/325 «б»). Враховуючи, що позивачем не надано суду достатні докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позов пред`явлено лише до Енергодарської міської ради, при цьому позовних вимог до КП «Чисте місто» не пред`явлено, клопотань про залучення його до участі у справі як відповідача чи співвідповідача заявлено не було, незважаючи на вжиття судом всіх можливих процесуальних заходів сприяння стороні у реалізації її процесуальних прав, суд не має правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed