Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» звернулося до суду через систему «Електронний суд» із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 5416230924 від 15.09.2024 у розмірі 15 345 грн, що включає 5 500 грн тіла кредиту та 9 845 грн процентів за 179 днів прострочення, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Позивач стверджує, що перерахував 5 500 грн на платіжну картку відповідача № [NUMBER] через систему EasyPay, але відповідач не виконав зобов`язань щодо повернення позики та сплати процентів. Ухвалою Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 06 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Позивач подав клопотання про витребування доказів від АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Універсал Банк» для підтвердження належності картки відповідачу та факту перерахування коштів. Ухвалою від 06.05.2025 суд задовольнив клопотання позивача про витребування інформації від АТ «Райффайзен Банк». Ухвалою від 29.05.2025 суд відмовив у витребуванні доказів від АТ «Універсал Банк» через відсутність обґрунтування їхньої необхідності та зв`язку з банком. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі письмових доказів, дійшов наступних висновків. Позивач стверджує, що між ним та [PERSON] виникли правовідносини зобов`язального характеру. На підтвердження своїх доводів позивачем надано договір про надання грошових коштів у позику №5416230924 від 15.09.2024, паспорт споживчого кредиту, правила надання споживчих кредитів, копію квитанції про перерахування відповідачу коштів у сумі 5500 грн, довідку ТОВ "Контрактовий дім" про успішність операції з переказу грошових коштів. Позивач стверджує, що договір позики № 5416230924 від 15.09.2024 був укладений в електронній формі шляхом надсилання одноразового ідентифікатора на номер телефону [NUMBER] , який нібито належить Відповідачу. Однак Позивач не довів: належність цього номера телефону Відповідачу; факт надсилання одноразового ідентифікатора; використання цього ідентифікатора для підписання договору. Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір має містити всі істотні умови, а його підписання повинно бути підтверджене електронним підписом або іншим аналогом власноручного підпису. Позивач не надав доказів, які б підтверджували виконання цих вимог, зокрема скріншотів листування, SMS-повідомлень або інших документів, що засвідчують згоду Відповідача на укладення договору. Без доведення факту підписання договору Відповідачем суд не може встановити наявність між сторонами договірних відносин, що є обов`язковою умовою для виникнення цивільних прав і обов`язків відповідно до частини 1 статті 626 та статті 629 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором фінансова установа зобов`язується надати кошти позичальнику на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит і сплатити проценты. На підтвердження виконання обов`язку передати грошові кошти позичальнику, позивач надав квитанцію до платіжної інструкції № 19981-1354-142172396, з якої вбачається перерахування 5 500 грн 15.09.2024 на платіжну картку № [NUMBER] через систему EasyPay на користь АТ «Райффайзен Банк». Проте ключовим питанням є встановлення того, чи отримав ці кошти саме Відповідач, тобто чи належить зазначена платіжна картка [PERSON] . Позивач стверджував, що картка № [NUMBER] належить Відповідачу та була емітована АТ «Райффайзен Банк». Однак лист-відповідь АТ «Райффайзен Банк», наданий на виконання ухвали суду від 06.05.2025, чітко вказує, що ця картка не видавалася [PERSON] , а банківські рахунки на його ім`я в цій установі не відкривалися. Суд уважає, що частковий номер картки, зазначений у квитанції, є достатнім для ідентифікації платіжної операції, оскільки повний номер картки може підпадати під захист банківської таємниці відповідно до статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статті 1076 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Водночас Позивач не надав інших доказів, наприклад, виписок із банківських рахунків, договорів із банком або листування з Відповідачем, які б підтверджували належність картки саме [PERSON] . Позивач як сторона повинен добросовісно користуватись своїми процесуальними правами та нести наслідки, у тому числі негативні, у разі не вжиття певних заходів. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed