Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову позивач [PERSON] вказала, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою державною нотаріальною конторою Харківського району та області 01 вересня 2006 року. [PERSON] померла [INFO] , та після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із вказаного вище житлового будинку. Спадкоємцем після смерті [PERSON] за її заповітом був [PERSON] , відповідач в справі. Спадщину [PERSON] після смерті [PERSON] , яка була для нього рідною бабусею, прийняв шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Також позивач [PERSON] вказала, що вона з 2003 року була зареєстрована і проживає в будинку адресою: [ADDRESS] , і вела спільне господарство з [PERSON] . З 27 березня 2004 року вона, [PERSON] , зареєструвала шлюб з [PERSON] , та у них народилась [INFO] донька [PERSON] , яка також зареєстрована і проживає з 16 квітня 2015 року в будинку адресою: [ADDRESS] . Але наприкінці 2016 року шлюб між не. і [PERSON] був розірваний на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області. Незважаючи на припинення шлюбних відносин, вона, [PERSON] , разом з донькою [PERSON] продовжили проживати в будинку, в якому до того проживали з бабусею відповідача [PERSON] , та яким продовжили розпоряджатися та доглядати за ним. Натомість відповідач [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину не оформив та своє право власності на будинок не зареєстрував, та виїхав за кордон і не планує повертатися в країну. Тому позивач [PERSON] після смерті [PERSON] вважала себе єдиною власницею житлового будинку, яким усі ці роки володіла і користувалась самостійно. Саме тому з метою оформлення своїх прав позивач звернулася з вказаним позовом до суду. Ухвалою від 02 квітня 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. У визначений судом строк відповідач відзив не подав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Також позивач висловила згоду на проведення заочного розгляду справи уразі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але в судове засідання не з`явився без поважних на то причин. Заяву про відкладення розгляду справи до суду відповідач не подавав. Тому суд, за згодою позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній матеріалів в заочному порядку. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Спірним є житловий будинок загальною площею 46,10 кв.м., житловою площею 28,70 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 01 вересня 2006 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району та області за реєстр. № 1-1387, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11707751 від 01 вересня 2006 року, виданим КП «Люботинське БТІ», запис № 6765 в реєстраційній книзі № 50; а також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 420004552 від 27 березня 2025 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 28 квітня 2015 року, виданого відділом державної РАЦС Люботинського міського управління юстиції у Харківській області. Згідно зі ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] . За життя [PERSON] приватним нотаріусом ХРНО Гонтаренко С.Л. був посвідчений заповіт від 13 жовтня 2009 року, згідно з яким [PERSON] все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, і в загалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право, заповіла [PERSON] , який є відповідачем в даній справі. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із повідомленням приватного нотаріуса ХРНО Гонтаренко С.Л. від 02 квітня 2025 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся [PERSON] , який на час подання заяви постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; та на підставі цієї заяви була заведена спадкова справа № 70/2015. Свідоцтва про право власності на спадщину не видавались. Отже спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] від моменту відкриття спадщини [INFO] , коли померла власник цього майна [PERSON] . Але своє право власності на спадщину відповідач не оформив у належний спосіб. Як вбачається з встановлених заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 16 листопада 2016 року, ухваленого в справі № 630/601/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу обставин, сторони в справі [PERSON] і [PERSON] перебували з 27 березня 2004 року у зареєстрованому шлюбі, та під час шлюбу у них [INFO] народилась донька [PERSON] . Але з березня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини. Місце проживання позивача [PERSON] та її доньки [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 02 грудня 2003 року та 16 квітня 2015 року відповідно, що підтверджується витягами з реєстру Люботинської територіальної громади від 07 листопада 2024 року та від 11 лютого 2025 року. Відповідач [PERSON] в будинку не мешкає, не користуються ним у власних потребах і не забезпечує за ним догляд як належний власник. Згідно з Базою даних Державної прикордонної служби України від 02 червня 2025 року [PERSON] 04 листопада 2020 року перетнув державний кордон України у бік виїзду; інформація про повернення [PERSON] на територію України відсутня. Обставини справи вказують на те, що відповідач [PERSON] не мав наміру оформлювати своє право на спадщину, і що спірний житловий будинок був переданий ним у повноцінне володіння і користування одноособово позивачу [PERSON] . Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним, тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04 липня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності». Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] постійно з 2004 року проживає в спірному житловому будинку, і за увесь минулий час користується ним в цілому, доглядає за ним, та вважає його родинним будинком, який дістався їй та її доньці від члена їх родини [PERSON] . Тобто позивач відкрито, безперервно володіє нерухомим майном.\~ Враховуючи те, що [PERSON] за життя [PERSON] отримала право користуватися житловим будинком в цілому, мала вільний доступ до домоволодіння, відкрито та безперервно володіла нерухомим майном протягом останніх десяти років, а також те, що відповідач не мав наміру реалізовувати своє право власності на спірний будинок, суд задовольняє позов в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved