Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів Позивач обґрунтовує позов тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 17.10.2014 року. Від шлюбу сторони мають спільну доньку, яка після розірвання шлюбу проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Позивач стверджує, що відповідач з моменту розірвання шлюбу ухиляється від утримання та виховання дитини. Зазначається, що, незважаючи на неодноразові спроби позивача домовитися про сплату аліментів, відповідач їх ігнорував. Оскільки позивач самостійно не може забезпечити дитині належний рівень розвитку, вона змушена звернутися до суду. Позивач просить стягнути аліменти на утримання дитини, починаючи з дати подання позову, а також за минулий період, оскільки відповідач ухилявся від сплати. Враховуючи норми статті 191 Сімейного кодексу України, позивач вважає за необхідне стягнути аліменти за останні 10 років, тобто з 01.05.2015 року. Ухвалою суду від 07.05.2025 року провадження у справі відкрито. 04.07.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що вимога про стягнення аліментів за минулий час є необгрнутованою, в той же час зазначає, що у відповідача наявна ще одну дитину, [PERSON] , а тому визнає позовні вимоги лише частково у розмірі 1/8 частини від заробітку. 21.07.2025 року від позивача надійшов відповідь на відзив. У судове засідання призначене на 14.08.2025 року з`явились представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . Представник позивача [PERSON] наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позову, визнали позов частково. Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.12.2009 року, який було розірвано рішенням Оріхівського суду Запорізької області від 17.10.2014 року. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , яка народилась [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю, що підтверджується їхньою спільною адресою реєстрації, і знаходиться на її повному утриманні. 05.03.2024 року дитина змінила прізвище на [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, шо [PERSON] є батьком ще однієї дитини [PERSON] [INFO] . Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181, 183, 184 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1, 2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи вищевикладене, враховуючи наявність ще однієї дитини, розмір аліментів 1/6, але не менша 50% прожиткового мінімум буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час в розмірі 212513 грн., то в задоволенні цієї вимоги слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення ч.2 ст.191 СК України свідчить, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести такі обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Постановою КЦС ВС від 18.05.2020 року (справа № 215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. . Належних та достатніх доказів того, що позивач раніше вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів на утримання дочки, суду не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч.2 ст.191 СК України. Оскільки позивач не надала будь-яких доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів, а відповідач ухилявся від надання утримання дитини, вимоги в частині стягнення аліментів за минулий не підлягають задоволенню, як недоведені. За ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі частини 1 статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial