Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

До Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю із Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 28.04.2012 року. Під час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 02.09.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24.06.2015 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки. Як зазначає у позовній заяві позивач, відповідач не піклується про свою дитину, не проявляє заінтересованості, не цікавиться її успіхом та станом здоров`я, разом з цим не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не створює умов для отримання дитиною освіти. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що зокрема виражається у заборгованості за сплати аліментів розміром 114 000,00 грн. На думку позивача, відповідач не шукає жодних можливостей та способів, щоб поспілкуватись та підтримати стосунки зі своєю дитиною, тому така безвідповідальна та байдужа поведінка [PERSON] спонукали позивача звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 02.12.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено витребувати у третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації висновок щодо розв`язання спору та доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 03.12.2024 витребувано у Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] . 27.12.2024 до суду надійшла відповідь Міністерства соціальної політики України відповідно до якої станом на 26.12.20024 в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня інформація про запитувану особу. 17.01.2025 від третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації надійшов лист, відповідно до якого, служба не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для підготовки до суду обґрунтованого висновку щодо розв`язання спору, оскільки позивач з дитиною не мешкають на території Солом`янського району м. Києва. Ухвалою суду від 29.01.2025, продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.02.2025 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби інформацію про перетин Державного кордону України, в період з 24.02.2022 по 17.02.2025 (включно), громадянином України, [PERSON] ; витребувано з [INFO] інформацію чи перебуває на військовій службі [PERSON] . 31.03.2025 року та 15.04.2025 року від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби надійшли листи, за змістом якого, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України - [PERSON] , [INFO] , в період з 24.02.2022 по 17.02.2025 в Базі даних не виявлено. 14.04.2025 року, від [INFO] надійшов лист, за змістом якого, [PERSON] , [INFO] перебував на військовому обліку [INFO] . Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з 25.11.2024 року призваний на військову службу під час мобілізації [INFO] . Разом з цим, судом було оформлено запит на Міністерство оборони України для надання інформації щодо проходження військової служби [PERSON] . Станом на 06.08.2025 року відповідь суду надана не була. 07.05.2025 року від позивача надійшли письмові пояснення по справі до яких позивачем долучено лист Відділу відшкодування авансового внеску на аліменти Державного управління фінансів (Північний Рейн-Вестфалія) від 10.03.2023 року та Рішення про надання виплат відповідно до Закону про аліментний аванс від 15.12.2023 року. Ухвалою суду від 14.05.2025 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, разом з цим задоволено клопотання позивача про виклик в якості свідків - [PERSON] та [PERSON] 30.06.2025 року, від представника позивача надійшли пояснення щодо залучення до справи належної служби у справах дітей. Письмові пояснення долучені судом до матеріалів справи. 07.07.2025 року, від представника позивача надійшли пояснення щодо залучення до справи належної служби у справах дітей, які долучені судом до матеріалів справи. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є близькою подругою позивача, знайомі з 14 років. [PERSON] повідомила суду, що відповідач [PERSON] ніколи не приймав участі у вихованні, підтримки та забезпеченні дитини. Відповідач не допомагав та ігнорував [PERSON] , коли остання просила фінансової допомоги на дитину. Наразі [PERSON] та [PERSON] взагалі не спілкуються, зв`язок не підтримують. Після переїзду позивача з дворічною дитиною у місто Енергодар, відповідач дитиною не цікавився. [PERSON] з 2014-2015 року перестав взагалі спілкуватись з дитиною та не проявляв жодного інтересу до дитини. [PERSON] останній раз бачила [PERSON] коли позивача [PERSON] забирали з пологового будинку з новонародженою дитиною. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є подругою позивача, вони знайомі з дитинства. [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] та [PERSON] одружились у 2012 році у Києві (Біла Церква), народили дитину, прожили разом 1,5 роки. [PERSON] приймав участь у вихованні дитини до моменту як їй виповнився рік, після цього відповідач дитиною не цікавився. У 2014 році [PERSON] була змушена переїхати до міста Енергодар до своїх батьків, щоб забезпечити дитину, оскільки позивач не працювала на той час, а [PERSON] перестав забезпечувати родину. З моменту переїзду позивача до іншого міста відповідач перестав взагалі цікавитись дитиною. [PERSON] матеріальної допомоги позивачу на утримання дитини не надавав, не приймав участь у вихованні дитини. [PERSON] останній раз бачила [PERSON] у 2013 році у м. Біла Церква. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, надав суду відповідні письмові пояснення. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб, передбачений законом та, з урахуванням того, що позивач, у заяві не висловила згоди про можливість ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе ухвалити по справі судове рішення на підставі письмових доказів, які наявні у справі. Проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25.09.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 24.06.2015 року стягнуто з [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісяця але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] на користь [PERSON] з 16.04.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 02.09.2015 року, шлюб зареєстрований 28.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів наданим державним виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.08.2024 №167666, станом на 31.07.2024 року [PERSON] має заборгованість за сплати аліментів у розмірі 114000 грн. Відповідно до довідки №207/02-13 від 04.07.2024 року, виданій позивачу [PERSON] , про те, що її донька, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається в 6-А класі Енергодарської гімназії №1 Енергодарської міської ради Василівського району Запорізької області з серпня 2019 року. Протягом навчання батько [PERSON] у вихованні своєї доньки участі не приймає, участі у шкільному житті доньки не бере, з учителями не спілкується. Згідно довідки філії «ВП «Запорізька АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» від 04.07.2024 року № 987, [PERSON] з 22.08.2016 року до повномасштабного вторгнення рф працювала у філії «ВП «Запорізька АЕС» на посаді машиніста крана 5 розряду та за 2016-2022 роки вона використала соціальні відпустки. Разом з цим, з листа служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, вбачається, що служба не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для підготовки до суду обґрунтованого висновку щодо розв`язання спору, оскільки позивач з дитиною не мешкають на території Солом`янського району м. Києва. Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28.03.2025 року, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України - [PERSON] , [INFO] , в період з 24.02.2022 по 17.02.2025 в Базі даних не виявлено. Згідно листа [INFO] від 14.04.2025 року, [PERSON] , [INFO] перебував на військовому обліку [INFO] . Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з 25.11.2024 року призваний на військову службу під час мобілізації [INFO] . На підтвердження отримання позивачем виплат на утримання доньки на підставі Закону про аліментний аванс, під час перебування на території Німеччини, представником позивача надано лист Відділу відшкодування авансового внеску на аліменти Державного управління фінансів (Північний Рейн-Вестфалія) від 10.03.2023 року та Рішення про надання виплат відповідно до Закону про аліментний аванс від 15.12.2023 року. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Так, підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). За змістом роз`яснень, викладених у п. п. 15, 16, 17 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі №1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23). Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, позивач посилалась, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, не приймає участі у її житті, не забезпечує необхідним утримання дитини, не спілкується з нею. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд не погоджується з обставинами, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконання батьком батьківських обов`язків, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про злісне та свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Самі лише доводи позивача про те, що відповідач не піклується про свою доньку, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення його батьківських прав. У матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, тобто, відсутні докази, що відповідач свідомо, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Дійсно, після розірвання шлюбу свої батьківські обов`язки відповідач поклав на матір [PERSON] , яка дбає про розвиток дитини, здоров`я, навчання та благополуччя вцілому. Відповідач, має заборгованість зі сплати аліментів, згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів наданим державним виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.08.2024 №167666, станом на 31.07.2024 року [PERSON] має заборгованість за сплати аліментів у розмірі 114000 грн. В той же час, згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2020 року у справі №420/1075/17 наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька / матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька / матері до надання їй належного утримання. Водночас [PERSON] не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на доньку (докази щодо цього в матеріалах справи відсутні), а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв будь-яке насильство стосовно неї або в її присутності. Суд зазначає, що органом опіки та піклування також не досліджувалась обставина невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, про що свідчить відсутність в матеріалах справи відповідного висновку. Також, доводи позивача про те, що перебування її з дитиною за межами території України ускладнюють процедуру отримання дозволів від батька щодо певних питань (виїзду, навчання тощо) зводяться не до врахування найкращих інтересів дитини, а до полегшення здійснення позивачем відповідних процедур на майбутнє, незважаючи на діючи механізми щодо вирішення відповідних питань, пов`язаних із здійсненням батьками своїх прав та обов`язків щодо дитини. Крім того, суд зазначає, що відповідач є військовослужбовцем, і на даний час також впливає на можливість відповідача приймати участь у вихованні дитини і свідчить про відсутність умисної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання свої батьківських обов`язків. Судом також критично оцінюються покази свідків, оскільки вони є подругами позивача, тому можуть бути зацікавленими в результатах розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У справі обов`язково досліджуватимуться інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21). Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22). Оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав, навіть при доведеності тих обставин, що він не в повній мірі виконує обов`язки по вихованню малолітньої дитини, так як ці обставини ще не свідчать про винне, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, покладаються на позивача. На підставі ст. ст. 150, 164 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed