Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , звернулася в суд з позовом до відповідача Овруцької міської ради Житомирської області, що знаходиться за адресою: м.Овруч Житомирської області, вул.Т.Шевченка, буд. 31-А, в якому просить визнати дійсним договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] від 20 січня 1994 року, який посвідчений секретарем виконкому Кирданівської сільської ради Овруцького району Житомирської області, укладений між [PERSON] - дарувателем та нею [PERSON] - обдарованою, зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за №2; визнати за нею право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 20 січня 1994 року, який посвідчений секретарем виконкому Кирданівської сільської ради Овруцького району Житомирської області, укладений між [PERSON] - дарувателем та нею [PERSON] - обдарованою, зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за №2, мотивуючи тим, що спірний договір дарування, який посвідчений 20.01.1994 року, фактично посвідчений неуповноваженою особою, так як 01.01.1994 року набрав чинності та почав діяти Закон України «Про нотаріат», згідно з яким сільські ради вже не мали повноважень для посвідчення договорів з нерухомістю; проте позивач відповідно до відомостей з погосподарських книг сільради значиться власником будинку і з моменту його дарування безперервно користується будинком для проживання свого та своєї сім`ї; за нормами Цивільного кодексу УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, передбачалося обов`язкове нотаріальне посвідчення угоди дарування житлової будівлі, однак спірна угода нотаріально посвідчена не була, проте виконана сторонами, зокрема обдарованим позивачем в частині прийняття відчуженого об`єкту дарування, а дарувателем [PERSON] в частині передачі будинку для проживання; можливість нотаріально посвідчити спірний договір дарування втрачена, оскільки даруватель [PERSON] померла [INFO] . Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не подав. Сторони, будучи належно повідомленими, в судове засідання не прибули. Позивач у позові просить розгляд справи проводити без її участі. Відповідач подав заяву, в якій не заперечує проти задоволення позову, просить справу розглянути без участі його представника за наявними матеріалами справи. Неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті. Розглянувши доводи та вимоги позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. 20 січня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] , позивачем у справі, укладено в простій письмовій формі договір дарування житлового будинку, згідно з умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок, що знаходиться в с.Корчівка Овруцького району Житомирської області, який складається в цілому з одноповерхового дерев`яного з двох кімнат, жила площа 45 кв.м., з надвірними будівлями, який належить дарувателю на підставі запису в погосподарській книзі під № 514 і розташований на присадибній ділянці розміром 0,47 га, дар оцінено сторонами на суму\~ 7216200 крб. Договір підписано сторонами та посвідчено секретарем виконкому Кирданівської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області 20.01.1994 року, та зареєстровано у книзі для запису нотаріальних дій під № 2, що стверджується його копією. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На момент вчинення спірного договору дарування житловий будинок точної адреси не мав. Проте, як стверджується випискою з облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2024-2028 роки, виданою 20.03.2025 року старостою Кирданівського старостинського округу № 7 Овруцької міської ради Житомирської області за № 7-562, згідно з записом в погосподарській книзі № 1, особовий рахунок № [NUMBER] , на підставі договору дарування житлового будинку від 20.01.1994 року, зареєстрованого за № 2, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] , рік побудови будинку 1947. Як з вбачається з наявної у матеріалах справи технічної документації, первинна технічна інвентаризація житлового будинку по [ADDRESS] , 1947 року побудови, проводилась ФОП [PERSON] у березні 2025 року, зокрема 17.03.2025 року виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею приміщень будинку 80 кв.м., житловою площею 46,60 кв.м. Відомості про те, що на момент посвідчення договору дарування 20.01.1994 проводився обмір будинку - відсутні. Відтак, розміри житлової площі спірного житлового будинку, вказані у договорі та технічному паспорті не співпадають. У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.04.2025 року, права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстровано. Судом встановлено, сторони договору зобов`язання за спірним договором дарування виконали в повному обсязі позивач, як обдарований, прийняла в дар відчужений об`єкт нерухомості, а даруватель передала позивачу житловий будинок для проживання і позивач постійно відкрито володіє ним та використовує за призначенням для проживання. Однак, листом Гладковицької сільської ради Коростенського району Житомирської області від 24.03.20241 року № П-110, позивачу [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації її права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , оскільки договір дарування житлового будинку № 2 від 20.01.1994 року, на підставі якого набуто право власності, не посвідчений нотаріусом, а тому не має юридичної вірогідності. Відтак, позивач звернулася до органу місцевого самоврядування, на території громади якого знаходиться спірний житловий будинок, з позовом про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004 року; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спірні правовідносини щодо укладення договору дарування від 20.01.1994 року виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Згідно з ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст.42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно з ст.45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. У відповідності до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Статтею 243 ЦК УРСР передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Згідно ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. А відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно з ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У відповідності ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За спірною угодою дарування, укладеною 20.01.1994 року в простій письмові формі між громадянами, позивачці було подаровано житловий будинок. За нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР передбачалося обов`язкове нотаріальне посвідчення угоди дарування житлового будинку. Однак спірна угода нотаріально посвідчена не була, так як з 01.01.1994 року набрав чинності Закон України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, згідно з яким вчинення нотаріальних дій в України покладено на нотаріусів, проте виконана її сторонами, зокрема обдарованим позивачем в частині прийняття в дар відчуженого об`єкту дарування, дарувателем в частині передачі будинку для проживання позивача. У відповідності до ст.86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Згідно з ст.149 ЦК УРСР власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Відповідно до ст.6 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема шляхом визнання цих прав. З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України 2003 року. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статей 2, 318 ЦК України річ (майно) може знаходитись у власності зокрема фізичних осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не можу бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Велика палата Верховного суду у постанові від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. В пункті 85 постанови Великої палати Верховного суду від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 зазначено, що за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстровано, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. У відповідності до ст.ст.12, 122 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу і інше. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Матеріали справи не містять відомостей та доказів про те, що органом місцевого самоврядування передавалася позивачці у власність чи користування земельна ділянка для обслуговування подарованого житлового будинку, виготовлялася технічна документація на земельну ділянку, ділянка виділена в натурі із загального масиву земель і проведено її державну реєстрацію в державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номеру, а також, що з приводу посвідчення права власності на цю земельну ділянку позивачці видався правовстановлюючий документ та зареєстровано право власності на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Тобто де-юре власником земельної ділянки для обслуговуванням подарованого позивачці жилого будинку залишається місцева територіальна громада. Оскільки спірне нерухоме майно розташоване на землях в межах території Овруцької територіальної громади Коростенського району Житомирської області, відтак належним відповідачем у спорі є Овруцька територіальна громада Коростенського району Житомирської області в особі Овруцької міської ради Житомирської області. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує. З огляду на викладене, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині визнання права власності на спірний житловий будинок до Овруцької міської ради Житомирської області, як належного відповідача, що є підставою для їх задоволення. В частині позовних вимог про визнання договору дарування дійсним слід відмовити за недоведеністю. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн. Відповідно до п.п.1, 9 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до ст.13 Конституції України, ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Оскільки спір між сторонами виник не з вини відповідача органу місцевого самоврядування, а внаслідок пасивної поведінки позивача, суд доходить висновку про залишення судових витрат за позивачем.

Outcome: dismissed