Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

В січні 2024 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на приміщення [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом, яку позивач по справі прийняла шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріуса. До складу спадкового майна входить приміщення № 39 в будинку [ADDRESS] . Зазначене нежитлове приміщення належить спадкодавцю на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на приміщення, видане Запорізькою міською радою 25.12.2001р. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. від 24 листопада 2023 р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначене майно оскільки 28 вересня 2023 р. до нотаріуса Салтан В.В. звернулась відповідач [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після померлого колишнього чоловіка [PERSON] . Нотаріусом було встановлено, що нежитлове приміщення [ADDRESS] було переведено у нежитловий фонд згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 27818 від 30.07.2001 р., тобто вказане приміщення раніше було квартирою, яка придбана на ім?я [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] , тому, на думку нотаріуса, зазначений об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Зважаючи на наявний між спадкоємцем за заповітом і колишньою дружиною померлого конфлікт інтересів, нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] . При цьому питання щодо видачі відповідачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя нотаріусом також не вирішено. Зважаючи на те, що в позасудовому порядку вирішити питання щодо оформлення права власності на спадкове майно неможливо, позивач змушена звернутись до суду з цим позовом. У позовній заяві просить визнати за [PERSON] право власності в цілому на приміщення [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала надавши суду відзив на позовну заяву. Крім цього відповідачка заявила зустрічну позовну заяву до позивачки [PERSON] в якій зокрема зазначила, що 23 серпня 1986 [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] . [INFO] в них народився син [PERSON] . 31 жовтня 1995 [PERSON] набув статус фізичної особи - підприємця, для забезпечення потреб сім`ї. 23 травня 2001 року перебуваючи в шлюбі з [PERSON] , [PERSON] уклав договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (загальна площа квартири була 50,79 квадратних метрів). Після купівлі цієї квартири за обопільною згодою прийнято рішення про переведення її у нежиле приміщення, для подальшого провадження спільної підприємницької діяльності. 25 грудня 2001 [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] . 19 січня 2006 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , однак сторони домовилися про те, що майно є спільно набутим і тому спору щодо нього немає. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У частині першій статті 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а сам факт не звернення Відповідача до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Таким чином [PERSON] має право на 1/2 частину нежитлового приміщення [ADDRESS] , як на спільно набуте під час шлюбу з [PERSON] майно. У зустрічній позовній заяві просить визнати спільним майном подружжя нежитлове приміщення [ADDRESS] та визнати за [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного приміщення. В підготовчому судовому засіданні позивачка уточнила предмет позову та зазначила, що під час шлюбу [PERSON] і відповідача по справі було придбано ще й житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 613 кв.м. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Непечій Ю.А. за реєстровим № 2759, на земельній ділянці розташовано житловий будинок літ. А житловою площею 23,2 кв.м., сараї Б, В, вбиральня Г, намети И, 3, паркани N? 1, 3, водогін N? 2. Право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (на теперішній час [PERSON] ). Під час шлюбу подружжям [PERSON] і [PERSON] на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] було зведено новий житловий будинок, позначений в матеріалах технічної інвентаризації літ. Е. В подальшому відповідач на підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 20.11.2012 р. № 1135р «Про оформлення права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 03.12.2012 р. Департаментом житлового господарства та розподілу житлової площі Запорізької міської ради на житловий будинок літ. А, житловий будинок літ. Е, вбиральню Ж та зареєструвала право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] в ТОВ ЗМБТІ 10.12.2012 р. (номер запису 6937 в книзі 30). Таким чином, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (частково придбане за договором купівлі-продажу житлового будинку, частково збудоване за рахунок спільних коштів подружжя) є спільним майном колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON] (на теперішній час [PERSON] )\~ та просить визнати за [PERSON] право власності на приміщення [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, а також право власності на 1/2 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом [PERSON] . Відповідач проти уточнених позовних вимог заперечувала надавши суду відзив на уточнену позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, проаналізувавши надані суду докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним. Зі змісту ст. 328 ЦК України вбачається, що спадкування є однією з підстав набуття права власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного Кодексу України спадкування перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що відкривається внаслідок смерті особи, і до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті. За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року за №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що\~24 вересня 2013р. між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на приміщення [ADDRESS] , яке належало померлому спадкодавцю на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на приміщення, видане Запорізькою міською радою 25.12.2001р. Позивач [PERSON] є спадкоємцем зазначеного нерухомого майна на підставі заповіту посвідченого Кияницею О.В. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 21.08.2009 року. 19 листопада 2021р. до нотаріальної контори Салтан В.В. приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу звернулась позивачка [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] . Зазначена заява була зареєстрована за № 318 та долучена до спадкової справи № 100/2021. 28 вересня 2023р. до нотаріальної контори Салтан В.В. приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу звернулась відповідачка [PERSON] з завою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після померлого [INFO] колишнього чоловіка [PERSON] . Зазначена заява була зареєстрована за № 300 та долучена до спадкової справи № 100/2021. 21 листопада 2023р. до нотаріальної контори Салтан В.В. приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу звернулась позивачка [PERSON] для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ціле приміщення [ADDRESS] , заперечуючи, що інша особа має право на належну їй частку. Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею О.В. було встановлено, що нежитлове приміщення [ADDRESS] було переведено у нежитловий фонд згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 27818 від 30.07.2001 р., тобто вказане приміщення раніше було квартирою, яка придбана на ім?я [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] , тому, на думку нотаріуса, зазначений об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Зважаючи на наявний між спадкоємцем за заповітом і колишньою дружиною померлого конфлікт інтересів, нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] про що була видана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.11.2023р. Відповідно до пункту 1\~розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності\~Цивільним кодексом України\~(далі -\~ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша\~статті 58 Конституції України), норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до\~статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України (далі -\~КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, до спірних правовідносин в частині визнання спільним майном подружжя приміщення [ADDRESS] та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , враховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами\~КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Судом встановлено, що 23 серпня 2000 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб. На підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2006р. цей шлюб було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . На підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорним В.Г. за реєстровим № 2301, [PERSON] придбав у власність кватиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано в ОП ЗМБТІ 24 травня 2001 р. в книзі № 196 за реєстровим № 35516. Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.07.2001 р. № 27818 квартиру [ADDRESS] переведено в нежитлове приміщення. [PERSON] видано свідоцтво № 2332 від 25 грудня 2001 р. на право власності на приміщення № [NUMBER] в цілому за адресою: [ADDRESS] . Право власності на приміщення № [NUMBER] в цілому за адресою: [ADDRESS] зареєстровано ОП ЗМБТІ за [PERSON] 25 грудня 2001 р. в реєстровій книзі № 3 за реєстровим № 645. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Отже, як встановлено вище, на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2001 р. [PERSON] придбав у власність кватиру за адресою: [ADDRESS] та зареєстрував право власності на зазначене нерухоме майно в ОП ЗМБТІ 24 травня 2001 р. в книзі № 196 за реєстровим № 35516. Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 30.07.2001 р. № 27818 квартиру [ADDRESS] переведено в нежитлове приміщення. [PERSON] та видано свідоцтво № 2332 від 25 грудня 2001 р. на право власності на приміщення № [NUMBER] в цілому за адресою: [ADDRESS] . Право власності на приміщення № [NUMBER] в цілому за адресою: [ADDRESS] зареєстровано ОП ЗМБТІ за [PERSON] 25 грудня 2001 р. в реєстровій книзі № 3 за реєстровим № 645, саме за час перебування [PERSON] у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя зазначених осіб. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини третьої статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №\~706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі №\~911/3680/17\~(провадження № 12-104гс19). Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено ч. 2 ст. 72 СК України. Згідно абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК України). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 травня 2018 року по справі №\~441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, але й покладає на них певні обов`язки. За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, але й суб`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою не було вчинено жодних дій , та не наведено жодних доказів того, що відповідачка цікавилась своєю частиною власності, утримувала її, або намагалася будь-яким чином цікавитись долею свого майна. Відповідач не використала своє право вирішити свої вимоги за життя колишнього чоловіка, не надавши переконливих доказів щодо її звернення для вирішення питання спільного майна подружжя. Відповідачка після розірвання шлюбу не виявляла жодного інтересу, як власник до своєї частини майна, а отже більше 18 років не цікавилась зазначеним майном, а до суду з позовом звернулася лише у 2024році. За встановлених обставин, відповідач не могла не знати, що після розлучення із [PERSON] спірне приміщення залишилось зареєстрованим на праві власності в цілому за колишнім чоловіком та з моменту реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення (25 грудня 2001 р.) і до дня своєї смерті, яка настала [INFO] , зазначеним нерухомим майном володів і користувався спадкодавець по справі [PERSON] . Отже, не заслуговують на увагу доводи відповідачки про те, що про порушення свого права вона дізналася лише після смерті колишнього чоловіка та звернення позивачки [PERSON] для оформлення спадщини. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справі Золотас проти Греції від 29 січня 2013 року). За таких обставин порушене право відповідачки не підлягає захисту в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у зустрічному позові про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку такого майна. З аналогічних підстав не підлягає задоволенню позовні вимоги позивачки [PERSON] про визнання права власності на 1/2 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial