Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі ордеру про надання правової допомоги № 1040106 від 28 квітня 2021 року та договору про надання правової допомоги від 28 квітня 2021 року діє адвокат Ус Віталій Віталійович, звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, в якій просить встановити факт постійного спільного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем, [PERSON] , з 2008 року по час відкриття спадщини, тобто смерті останнього; визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та житловий будинок разом з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [INFO] помер громадянин [PERSON] , про що 18 березня 2015 року Виконавчим комітетом Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис. За життя [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, площею 6,23 гектарів, кадастровий номер 6324280500:03:000:0077, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповів [PERSON] . Як вказав представник позивача, [PERSON] проживала разом зі спадкодавцем з 2008 року, вела з ним спільне господарство, тому вважала, що прийняла спадщину в силу приписів частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, наприкінці 2020 року, [PERSON] вирішила, аби не створювати проблем своїм спадкоємцям, звернутись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , проте, звернувшись до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, позивач отримала відмову у вчинені вказаної нотаріальної дії, оскільки спадкоємець у встановлений законом строк з заявою до нотаріуса не звернулась та не надала доказів спільного проживання зі спадкодавцем. З цього приводу представник позивача зазначив, що [PERSON] з 2008 року фактично проживала з [PERSON] до дня його смерті, оскільки останній потребував сторонньої допомоги та близьких родичів не мав. Як вказав представник позивача, [PERSON] не має можливості оформити свої спадкові права у позасудовому порядку, у зв`язку з тим, що необхідно встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що й змусило останню звернутись до суду з даним позовом. Відповідач у справі, НОВОВОДОЛАЗЬКА СЕЛИЩНА РАДА ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, правом надання відзиву у відповідності до положень статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, не скористалась. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 вересня 2021 року позовну заяву [PERSON] до ЗНАМ`ЯНСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО (НОВОВОДОЛАЗЬКОГО) РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишено без руху. Позивачем в установлений законом та зазначений в ухвалі Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 вересня 2021 року строк, недоліки, що були підставою для залишення позовної заяви без руху усунуті. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 листопада 2021 року позовну заяву [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 січня 2022 року витребувано від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторії Володимирівни належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 жовтня 2023 року витребувано від Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області відомості про те, чи заводилась спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , актовий запис про смерть № 05 від 18 березня 2015 року. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 серпня 2024 року витребувано від Четвертої Харківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 вересня 2024 року залучено до участі у справі з єдиним унікальним № 631/902/21 за позовом [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, правонаступника позивача, [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у тому числі у зв`язку із неявкою позивача та її представника. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, судом не вживалось. Позивач,\~ [PERSON] ,\~у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Уса Віталія Віталійовича. Представник позивача адвокат Ус Віталій Віталійович у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України представник позивача звернувся на електронну адресу суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-751/25-вх від 16 червня 2025 року, відповідно до вказав, що сторона позивача просить позовну вимогу щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишити без розгляду, решту позовних вимог в частині встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини задовольнити, розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника. У попередньому судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які відповідають змісту позовної заяви, звернувши увагу суду, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] з 2008 року по день його смерті, оскільки останній не мав інших родичів та через свій похилий вік потребував постійного догляду. Уповноважений представник НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, 27 серпня 2024 року на електронну адресу суду голова НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ Олександр Єсін направив заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-1621/24-вх, відповідно до якої повідомив, що селищна рада проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує, просив суд розгляд справи проводити за відсутності їх представника. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. Водночас, суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, в якій зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що сторони будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явились у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, а представник позивача у судовому засіданні їх вже надав, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності учасників процесу. Вислухавши пояснення й доводи представника позивача, покази свідків,\~здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками справи та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Отже у ході розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. [INFO] у віці 91 рік у селі Федорівка Нововодолазького району Харківської області помер [PERSON] , про що виконавчим комітетом Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 18 березня 2015 року складено відповідний актовий запис № 05 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] визначив своїх спадкоємців шляхом складання заповіту. Так, згідно змісту копії заповіту, посвідченого 18 листопада 1998 року секретарем Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області Редько Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 20, [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось й взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матимете право заповів [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . З копії Інформаційної довідки із спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 75639669, сформованої 31 січня 2024 року о 13 годині 49 хвилин та наданої завідувачем Четвертої Харківської міської держаної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Тетяною Козелько листом від 31 січня 2024 року за № 32/01-16, вбачається, що у спадковому реєстрі наявна інформація про заповіт, посвідчений 18 листопада 1998 року Знам`янською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, номер у реєстрі нотаріальний дій 20, заповідач [PERSON] , [INFO] , даний заповіт чинний, номер у спадковому реєстрі 45554209. Як убачається з матеріалів справи, до складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] та на яке останній мав право власності, входить: житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 25 серпня 1992 року виконавчим комітетом Знам`янської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Знам`янської сільської ради народних депутатів від 06 лютого 1992 року, зареєстрованого у бюро технічної інвентаризації 10 вересня 1992 року у реєстрову книгу за № 2-108, а також земельна ділянка, площею 6,23 гектар для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Знам`янської сільської ради Нововодолазького району, що підтверджується копією Державного акту серії І-ХР № 031253, виданого 30 листопада 2001 року Знам`янською сільською радою народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Знам`янської сільської ради народних депутатів від 09 квітня 2001 року № 39, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 170. Згідно інформації,\~що була\~направлена на\~адресу суду\~відповідно до\~ухвали про\~витребування доказів\~завідувачем Четвертої\~Харківської міської\~державної нотаріальної\~контори \~в порядку\~виконання обов`язків\~державного нотаріуса\~Нововодолазької державної\~нотаріальної контори\~Харківської області\~Тетяною Козелько\~(лист\~№ 32/01-16\~від 31\~січня \~2024\~року)\~встановлено,\~що згідно перевірки книг обліку та реєстрації спадкових справ за період з 2015 по 2023 роки, спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , Нововодолазькою державною нотаріальною конторою не заводилась. Аналогічні дані щодо відсутності заведених спадкових справ після смерті [PERSON] містяться й у Інформаційній довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 75639662, сформованої 31 січня 2024 року о 13 годині 49 хвилин та наданої завідувачем Четвертої Харківської міської держаної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків державного нотаріуса Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Тетяною Козелько листом від 31 січня 2024 року за № 32/01-16. Таким чином\~інших спадкоємців,\~які б\~у встановленому\~законом порядку\~прийняли спадщину\~після смерті [PERSON] , судом із наданих матеріалів справи не встановлено. З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Непочатих Вікторії Володимирівни № 141/01-16 від 09 листопада 2020 року встановлено, що [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину згідно заповіту, посвідченого 18 листопада 1998 року секретарем виконавчого комітету Знам`янської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за реєстраційним № 20, після [PERSON] , який помер [INFO] , яка була зареєстрована в журналі реєстрації вхідних документів 06 листопада 2020 під № 87. У вищевказаній заяві заявник повідомила, що мешкала разом з померлим [PERSON] на день його смерті за адресою: [ADDRESS] , та спадщину після нього прийняла. Проте, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній факт прийняття спадщини за [PERSON] , так як заявник не подавала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом строку, встановленим статтею 1270 Цивільного кодексу України та не була зареєстрована з померлим за однією адресою на день його смерті. Згідно поданих [PERSON] документів не можливо встановити факт проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим роз`яснено право на звернення до суду для захисту своїх прав. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25 жовтня 2023 року Нововодолазької селищної радою Харківського району Харківської області, встановлено, що [INFO] у віці 82 року у селі Федорівка Харківського району Харківської області померла [PERSON] , [INFO] , про що Нововодолазькою селищною радою Харківського району Харківської області 25 жовтня 2023 року складено відповідний актовий запис № 186. Перевіривши матеріали спадкової справи № 161П/2024, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , що були направлені на адресу суду відповідно до ухвали про витребування доказів заступником завідувача Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Оленою Хлистун, листом від 04 вересня 2024 року за № 1279/01-16/П встановлено, що 12 березня 2024 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що була зареєстрована у книзі обліку спадкових справ за № 434, заведено спадкову справу за № 161П/2024 після смерті [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] немає, чоловік спадкодавиці [PERSON] , [INFO] , 12 березня 2024 року склав заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського району Харківської області Крючковою Л. А. за реєстровим номером 362, відповідно до якої повідомив, що від прийняття спадщини за законом після померлої дружини, [PERSON] , [INFO] , відмовляється. Отже, згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що інших спадкоємців, які б фактично прийняли спадщину, або зверталися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , окрім [PERSON] , не має. Крім того, як убачається з листа за підписом заступника завідувача Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори О. В. Хлистун від 13 травня 2024 року за № 700/02-14/П, адресованого [PERSON] , остання повідомила, 12 березня 2024 року син спадкодавиці, [PERSON] , подав до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після своєї матері, [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі якої 12 березня 2024 року було заведено спадкову справу за № 161П/2024. Також 12 березня 2024 року чоловік спадкодавиці, [PERSON] , подав до нотаріальної контори заяву про те, що він відмовляється від прийняття спадщини після своєї дружини. Заяви від інших спадкоємців про прийняття або про відмову від спадщини по цій спадковій справі до нотаріальної контори не надходили на протязі шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно матеріалів спадкової справи заповіти спадкодавицею не складались, також відсутні будь-які інші спадкоємці першої черги, які постійно проживали зі спадкодавицею за однією адресою на час відкриття спадщини. Таким чином, [PERSON] , вважається єдиним спадкоємцем першої черги, який своєчасно прийняв спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , та маєте право на спадкування. У судовому засіданні, що відбулось 20 вересня 2023 року, будучи допитаними в якості свідків у відповідності до вимог статті 230 Цивільного процесуального кодексу України та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтвердили факт проживання [PERSON] разом із померлим [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на протязі багатьох років й до дня смерті останнього. Так, свідок [PERSON] повідомила, що вона з 1993 року проживає по сусідству з [PERSON] . [PERSON] стала проживати з [PERSON] , коли останній залишився сам. [PERSON] є донькою рідного брата [PERSON] , тобто є його племінницею. [PERSON] почала проживати з [PERSON] з 2008 року, здійснювала за ним повний догляд, турбувалась про нього, готувала їжу, доглядала за будинком, займалась хатніми справами, а також його похованням. Після смерті останнього [PERSON] так й залишилась жити у його будинку. Дружина [PERSON] [PERSON] померла близько 17 років тому. Як відомо свідку, дітей у померлого не було, інших родичів, окрім [PERSON] , вона ніколи не бачила. Свідок [PERSON] також повідомила, що живе по сусідству з [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є рідною племінницею [PERSON] . Коли померла дружини [PERSON] , [PERSON] переїхала до нього з міста у 2008 році та з цього часу мешкала разом із ним, вони вели спільне господарство, вона повністю доглядала за останнім, оскільки дітей та інших родичів у померлого не було. Похованням [PERSON] також займалась [PERSON] та її родина. Після смерті [PERSON] , [PERSON] так й залишилась проживати у селі, у його будинку. Аналогічні покази надала й свідок [PERSON] та повідомила, що з 2002 року вона проживає по сусідству з [PERSON] . З 2008 року з ним стала проживати [PERSON] , вони разом вели господарство до дня смерті останнього. Похованням [PERSON] займалась також [PERSON] , інших родичів свідок не бачила. Суд знаходить покази вказаних свідків правдивими та достовірними, оскільки вони об`єктивно підтверджуються сукупністю інших письмових доказів, які маються в матеріалах справи. Даних про заінтересованість свідків в результаті розгляду справи, судом не встановлено. Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що [PERSON] тривалий час мешкала з [PERSON] до дня його смерті, за адресою: [ADDRESS] , хоча мала зареєстроване місце проживання у місті Харкові. Встановлення факту постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини необхідне позивачу, [PERSON] , який є спадкоємцем [PERSON] , для оформлення спадкових прав. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 року, Книгою шостої Цивільного кодексу України, зокрема главою 86 та главою 87. Так, положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України регламентовано, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частин 1 та 2 статті 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). При цьому, спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 Цивільного кодексу України). Приписами статті 1233 Цивільного кодексу України регламентовано, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 Цивільного кодексу України (статті 1218, 1231 Цивільного кодексу України). За змістом норми статті 1268 наведеного вище кодифікованого закону України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приписами частин 1 3 вищевказаної статті Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частинами 1 та 2 статті 1269 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 Цивільного кодексу України). Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною 1 статті 29 Цивільного кодексу України\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Наведені положення статті 29 Цивільного кодексу України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Отже, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, яка обумовлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом\~статтей 2 та 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Пунктом 12 частини 1\~статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) дійшов висновку, що «[…] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою\~статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом». Аналогічні правові викладені й у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61-15926св18), від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17 (провадження № 61-43496св18) та від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22). В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18), зазначено, що тлумачення статті 29 Цивільного кодексу України у поєднанні зі статтями 2 і 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308сво18) вказав, що частина 3 статті 1268 Цивільного кодексу України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц (провадження №\~61-11488св21). Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20) вказав, що статтями 1268 та 1269 Цивільного кодексу України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження №\~61-872св21)). Згідно із статтями\~12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами частини 6 та 7\~статті 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому у відповідності до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даному випадку обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, тобто наявність фактичного проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , на час відкриття спадщини підтверджено належними доказами, а також показами свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , наданими у судовому засіданні. Крім того, як убачається з матеріалів справи, зокрема, копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25 жовтня 2023 року Нововодолазької селищної радою Харківського району Харківської області, [PERSON] померла [INFO] у селі Федорівка Харківського району Харківської області, хоча мало зареєстроване місце проживання у місті Харкові. Отже є підстави стверджувати, що на час відкриття спадщини, [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем у його домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , опікувалась станом здоров`я [PERSON] та доглядала за ним, вела із останнім спільне господарство, заяву про відмову від спадщини не подавала. Підпунктом 3.20\~пункту 3\~глави 10\~розділу ІІ\~«Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України»,\~затвердженого наказом\~Міністерства юстиції\~України від\~22\~лютого 2012\~року №\~296/5\~передбачено,\~що факт\~постійного проживання\~спадкоємця зі\~спадкодавцем на\~момент відкриття\~спадщини підтверджується: витягом\~з реєстру\~територіальної громади; довідкою\~про реєстрацію\~місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо). У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Аналіз наведених норм закону та судової практики свідчить про те, що суди можуть розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, при їх розгляді слід встановити чи було місце проживання заявника за зазначеною ним в позові адресою постійним, переважним чи тимчасовим, маючи при цьому на увазі, що, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом з спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті [INFO] , необхідно позивачу для реалізації своїх спадкових прав, зокрема, отримання свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи наведені вище норми права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення позову шляхом встановлення факту проживання спадкоємця за заповітом [PERSON] з спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини, оскільки позивач, [PERSON] , іншим шляхом, окрім судового, довести цей факт не може, а встановлення даного факту породжує певні юридичні наслідки пов`язані із реалізацією спадкових прав. Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталася до суду з позовом, у якому окрім встановлення факту постійного спільного проживання її разом з [PERSON] з 2008 року по день смерті останнього, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та житловий будинок разом з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Первісний позивач [PERSON] померла [INFO] . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 вересня 2024 року залучено до участі у справі з єдиним унікальним № 631/902/21 за позовом [PERSON] до НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, правонаступника позивача, [PERSON] , [PERSON] , [INFO] . 16 червня 2025 року за вхідним № ЕП-751/25-вх. від представника позивача [PERSON] адвоката Уса Віталія Віталійовича, який діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги серії ВІ № 1226979 від 25 червня 2024 року, надійшла заява, відповідно до якої останній вказав, що сторона позивача просить позовну вимогу щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом залишити без розгляду. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального\~кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, звернення особи до суду є її абсолютним правом. Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість звернутися до суду з цивільним позовом. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Приписами частини 3 статті 13 Цивільного процесуального\~кодексу України регламентовано, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів рівною мірою стосується й права такої особи на залишення позовної заяви в частині позовних вимог без розгляду. Як визначено у пункті 3 частини 1 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України\~учасники справи мають право подавати заяви та клопотання. Таким чином, вивчивши заяву сторони позивача про залишення позовної вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та житловий будинок разом з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без розгляду, суд вважає за можливе її задовольнити. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки позивачем, [PERSON] , не порушувалось питання про відшкодування судових витрат, процесуальне рішення з вказаного питання судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: approved