Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-21 00:00:00

У жовтні 2024 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Публічного акціонерного товариства Національна страхова компанія «Оранта» (далі по тексту рішення - ПАТ НАСК «Оранта», «Страхова компанія» , Мотороно (транспортне) страхове бюро України (далі по тескту рішення - «МТСБУ» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транпортної пригоди. Так, позивачі обґрунтовуютть позовні вимоги тим, що 16 лютого 2024 року сталась дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту рішення - «ДТП»), внаслідок якої транспортному засобу (далі по тексту рішення - «ТЗ») «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] було завдано механічні пошкодження, які спричинили завдання матеріальної шкоди власнику [PERSON] та моральну шкоду [PERSON] . Позивачі вказують, що саме діями [PERSON] та [PERSON] було завдано шкоди транспортному засобу. Разом з цим, позивачі, стверджують, що не було відшкодовано завдано шкоду стороною відповідачів, в тому числі і страховою компанією та Мотороно (транспортним) страховим бюро України, а тому останні звернулись до суду за захистом своїх прав. Таким чином, позивачі, з урахуванням уточнень, які зазначені у додаткових поясненнях просять суд: - стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 78 429,00 грн. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 5 477,50 грн. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 56 740,25 грн. - стягнути з ПАТ НАСК «Оранта», Моторно (транспортного) страхового бюро на користь [PERSON] втрати від інфляції у розмірі 4 484,14 грн. та 3% річних у розмірі 1 510,72 грн.; - стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] втрати від інфляції у розмірі 3 557,28 грн та 3% річних у розмірі 1 198,46 грн.; - стягнути з ПАТ НАСК «Оранта», Моторно (транспортного) страхового бюро України, [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] втрати на проведення експертизи та надання правової допомоги у розмірі 8 500 грн.; - стягнути з ПАТ НАСК «Оранта», Моторно (транспортного) страхового бюро України, [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн. та витрати по судовому збору. 24.10.2024 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 11.12.2024 представником Мотороно (транспортне) страхове бюро України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що постановою встановлено, що внаслідок порушень правил дорожнього руху водієм транспортного засобу «Тойота», державний номер [NUMBER] , [PERSON] , водій транспортного засобу «Ягуар», державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] , був змушений порушувати правила дорожнього руху задля уникнення шкоди здоров`ю, яка могла бути нанесена його сину внаслідок лобового удару, а отже, на думку МТСБУ, саме дії водія транспортного засобу «Тойота», державний номер [NUMBER] , [PERSON] , є причиною настання вказаного ДТП. Отже, на думку МТСБУ, є очевидним, що порушення водієм транспортного засобу «Тойота», державний номер [NUMBER] , [PERSON] , сприяли введення у крайню необхідність водія транспортного засобу «Ягуар», державний номер [NUMBER] , [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] потрібно звільнити від відшкодування шкоди з покладенням вказаного обов`язку на водія транспортного засобу «Тойота», державний номер [NUMBER] [PERSON] , чиї дії сприяли настання ДТП. Таким чином, оскільки стягнення шкоди з МТСБУ в подальшому покладе обов`язок на [PERSON] відшкодувати в порядку регресу вказану шкоду, то і МТСБУ потрібно звільнити від відшкодування шкоди завданої у стані крайньої необхідності. Отже, на думку МТСБУ, потрібно врахувати вчинення ДТП під час стану крайньої необхідності особи, що не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність та не покладати обов`язок з відкушування вказаної шкоди на вказану особу, у зв`язку з тим, що саме порушення правил дорожнього руху іншим учасником дорожнього руху призвели до вказаного ДТП. З врахуванням зазначеного, представник просив відмовити в задоволенні вимог до Мотороно (транспортне) страхове бюро України. Представником позивача було подано відповідь на відзив Мотороно (транспортне) страхового бюро України, в якій зазначено, що твердження відповідача є безпідставними, оскільки вони суперечать як фактичним обставинам справи так і нормам цивільного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Представник позивача вказує, що згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішення спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, факт завдання майнової шкоди позивачу - [PERSON] , внаслідок ДТП відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] є достатньою правовою підставою для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Відтак, непритягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Однак, як свідчить зміст відзиву на позовну заяву представник МТСБУ наведеного не спростував. Натомість, помилково ототожнюючи поняття «цивільно-правової відповідальності» та «адміністративної відповідальності», продовжує доводити, що у випадку звільнення особи від адміністративної відповідальності, в такої особи не виникає жодного обов`язку з відшкодування завданої нею шкоди. Проте, така позиція відповідача є хибною, не відповідає вимогам цивільного законодавства та судовій практиці, на яку, в тому числі, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі покликалися в позовній заяві. 11.12.2025 представником Публічного акціонерного товариства Національна страхова компанія «Оранта» було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідальність ПАТ HACK «ОРАНТА» за полісом цивільно-правової відповідальності настала виключно за пошкодження, які отримав власник пошкодженого автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] [PERSON] , а саме за пошкодження дзеркала заднього виду та боковини задньої. Згідно калькуляції відновлювального ремонту від 23.04.24р. пофарбування дзеркала заднього виду визначено у розмірі 2 635 грн.75 коп. З врахуванням розміру франшизи 2 500 грн. (2635,75 коп,- 2500 грн.) страхове відшкодування в розмірі 135 грн.75 коп. було сплачено на розрахунковий рахунок власника пошкодженого автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] [PERSON] . Представник страхової компанії зазначає, що, згідно постанови Печерського районного суду м. Києва по справі №757/9574/24-п, вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться схемами ДТП та поясненнями, які долучені до матеріалів прави, «..у діях [PERSON] наявні склади адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 КУпАП, а в діях [PERSON] є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, їх вину доведено повністю. Окрім цього, зазначено, що припущення відповідача МТСБУ щодо того, що ДТП сталося з вини водія засобом «Toyota Сатгу» д.н. [NUMBER] , [PERSON] , в результаті чого було пошкоджено задню частину автомобіля позивача, достатньо для настання відповідальності ПАТ HACK «ОРАНТА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не відповідають положенням Закону, оскільки відповідно до ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також, представник страхової зазначив, що, згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку №175/02-24 від 06.03.2024 року, розмір витрат на проведення відновлювального ремонту «Chevrolet Lacetti», д.н. [NUMBER] , з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату настання події 16 лютого 2024 року становить 76 216 грн. 67 коп. Однак, позивачем не враховано прямі вимоги спеціального Закону при пред`явлені позовних вимог, зокрема на значно завищено позовні вимоги в частині стягнення в солідарному порядку шкоди, яка не відшкодовується згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином в обов`язковому порядку від суми матеріального збитку на вартість матеріалів і запчастин зменшується: розмір ПДВ 20 %, а отже розмір страхового відшкодування, що просить сплатити позивач є значно завищеним в силу нарахування ПДВ. З врахуванням зазначеного, представник страхової просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.12.2024 відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що не визнає свою вину, оскільки завдяки його маневру не тільки він та його син уникнули тяжких наслідків, але і сам [PERSON] , який завдяки повденці [PERSON] залишився неушкодженим. Відтак, останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 24.12.2025 позивачі подали відповідь на відзив ПАТ HACK «ОРАНТА», в якій зазначено, що твердження представника відповідача є безпідставними, оскільки вони суперечать як фактичним обставинам справи так і нормам цивільного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. 18.02.2025 позивачами були подані додаткові пояснення по справі, в яких останні уточнили вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди на користь [PERSON] . 09.06.2025 відповідачем [PERSON] були подані письмові пояснення на доводи представника відповідача [PERSON] . В даних запереченнях відповідач послався на події дорожньо-транспортної пригоди та зазначив, що постановою суду відносно нього було закрито провадження, у зв`язку з тим, що його дії були вчиненні у стані крайньої необхідності. Відтак, просив відмовити в задоволенні позовних вимог відносно [PERSON] 12.08.2025 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про призначення експертизи. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з урахуванням уточнень, які зазначені у додаткових поясненнях. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судововму засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та зазначила, що вимоги стосовно [PERSON] є безпідставними, оскільки у нього відсутня вина. Відповідач [PERSON] підтримав позицію свого представника. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулось 06.05.2025 року, зазаначив, що відповідач [PERSON] визнає позовну вимогу [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в сумі 2500 грн. 00 коп, що відповідає розміру франшизи, на яку було зменшено страхове відшкодування. В іншій частині вимог позивачів заперечував та зазначив, що позивач [PERSON] не надає належних та допустимих доказів вартості збитку, заподіяного внаслідок зіткнення з транспорним засобом TOYOTA CAMRY, р.н. [NUMBER] , які б спростовували розрахунки страховика. Також, представник зазначив, що закриття провадження у справі № 757/9574/24-ц в частині [PERSON] , у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення в стані крайньої необхідності не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати заподіяну ним шкоду. Представник відповідача звернув увагу, що з [PERSON] не підлягає стягнення грошових коштів, в порядку ст. 625 ЦПК України, оскільки між сторонами не існує договірних відносин. Щодо стягнення моральної шкоди то представник [PERSON] визнав позовну вимогу [PERSON] про стягнення моральної шкоди в сумі 2500 грн 00 коп., в іншій частині зазначених вимог просив відмовити. Представник відповідача ПАТ Національна страхова компанія «Оранта» - Негрич С.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, про час та місце розгялу справи повідомлялись належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши учасників процесу, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, судовим розглядом встановлено, що 16 лютого 2024 року о 22:35 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Toyota Camry» д.н. [NUMBER] , на вул. Лаврська, 33 в м. Києві під час руху перетнув суцільну лінію горизонтальної розмітки, яка розділяє транспортні потоки, під час зустрічного роз`їзду недотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , після чого залишив місце пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10 (а), 13.3, д.р. 1.1 розд. 34 ПДР України. Також 16 лютого 2024 року о 22:35 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Jaguar» д.н. [NUMBER] , на вул. Лаврська, 33 в м. Києві, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався попереду, чим порушив вимоги п. 12.1, 13.1 ПДР України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] (на момент аварії) належав на праві приватної власності позивачеві - [PERSON] , а [PERSON] , також позивач, згідно особливих відміток, мав право керування вказаним транспортним засобом. Відтак, з метою визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] (VIN код [NUMBER] ), суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] складено висновок №175/02-24 від 06 березня 2024 року, відповідно до якого вартість відновлюваного ремонту становить 156 162,08 грн., як зазначили позивачі у позові. Позивачі зазначають, що витрати на проведення зазначеного дослідження складають 4 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 19 лютого 2024 року та актом виконаних робіт від 21 серпня 2024 року. При цьому, позивачі звертають увагу, що вказаним висновком охоплено лише пошкодження задньої частини автомобіля, які стосувались зіткнення автомобілів «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] та «Jaguar» д.н. [NUMBER] . Оцінка збитку від зіткнення з автомобілем «Toyota Camry» д.н. [NUMBER] , вказаною експертизою не охоплено, оскільки на час її проведення автомобіль «Toyota Camry» перебував у розшуку, й дані власника вказаного авто були невідомі, як і невідомо чи його розшукають взагалі. Водночас, від зіткнення з автомобілем «Toyota Camry» д.н. [NUMBER] , автомобіль «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] отримав пошкодження лівого дзеркала заднього виду (розбито скло і корпус) та лако-фарбового покриття в районі задньої лівої стійки кузова автомобіля. Позивачі посилаються на те, що згідно інформації з мережі Internet вартість лівого дзеркала заднього виду складає 2 825,00 грн. Згідно інформації СТО в м. Києві мінімальна вартість покраски задньої лівої стійки кузова автомобіля становить 5 00,00 грн. Також позивачами були понесені витрати на надання юридичних послуг в сумі 4 500 грн., згідно договору від 26 лютого 2024 року, укладеного з ФОП [PERSON] , за яким останній надав послуги щодо отримання страхового відшкодування, у зв`язку з пошкодженням автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] , внаслідок ДТП, що сталася 16 лютого 2024 року. Вказані витрати підтверджуються квитанцією від 26 лютого 2024 року та актом виконаних робіт від 21 серпня 2024 року. Так, позивачі зазначають та з доказів у справі вбачається, що цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Toyota Camry» д.н. [NUMBER] , на момент ДТП було забезпечено ПАТ НАСК «Оранта», відповідно до полісу № 214068720. Згідно матеріалів справи про адміністративне правопорушення, за відсутність полісу страхування на [PERSON] складена відповідна постанова. На виконання Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач через свого представника звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» з повідомленням про ДТП. Також, враховуючи відсутність полісу обов`язкового страхування у винуватця ДТП водія [PERSON] , до Моторно (транспортного) страхового бюро України направлено повідомленням про ДТП та заяву про виплату страхового відшкодування з переліком документів. В подальшому представниками ПАТ НАСК «Оранта» та МТСБУ було проведено огляд пошкодженого автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] . Зокрема представником ПАТ НАСК «Оранта» зафіксовано пошкодження лівого дзеркала заднього виду та лако-фарбового покриття в районі задньої лівої стійки кузова автомобіля. Представником МТСБУ зафіксовані пошкодження задньої частини автомобіля, які відображено також у висновку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 175/02-24 від 06 березня 2024 року. Відтак, постановою Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року у справі № 757/9574/24-п провадження по справі відносно [PERSON] було закрито, у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП в стані крайньої необхідності. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності, у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Провадження у справі закрито. Водночас у мотивувальній частині вказаної постанови суд визнав, що вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться даними схеми ДТП, даними пояснень учасників ДТП, які долучені до матеріалів справи. Позивачі вказують що у зазначеній постанові, суд дійшов до висновку, що у діях [PERSON] наявні склади адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, а в діях [PERSON] є склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а тому, на думку, позивачів, їх вину доведено повністю. Разом з цим, врахувавши пояснення [PERSON] щодо механізму здійснення ним зіткнення з автомобілем «Chevrolet Lacetti», суд дійшов висновку про те, що останній діяв в умовах крайньої необхідності, у зв`язку з чим звільнив його від адміністративної відповідальності. В подальшому, 05 серпня 2024 ПАТ НАСК «Оранта», розглянувши заяву про страховий випадок, на картковий рахунок позивача - [PERSON] здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 135,07 грн. Водночас МТСБУ, листом від 12 серпня 2024 року № 3-01б/33673, повідомило про відсутність підстав для проведення регламентної виплати. Вказана відмова мотивована тим, що згідно з попередніми висновками, відповідальним за вчинення зазначеної ДТП є [PERSON] , у зв`язку з чим рекомендовано звернутися із заявою щодо відшкодування заподіяної шкоди саме до страхової компанії вказаної особи - ПАТ НАСК «Оранта». В подальшому, з урахуванням вказаної відповіді МТСБУ повторно звернулися до ПАТ НАСК «Оранта» щодо отримання відшкодування заподіяної шкоди, долучивши вказаний лист МТСБУ та додаткові обґрунтування. Однак, станом на цей час жодної письмової відповіді від ПАТ НАСК «Оранта» не отримано. Таким чином, позивачі вказують, що наявна ситуація, в якій належний позивачу - [PERSON] автомобіль «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Позивачі зазначають, що факт завдання майнової шкоди позивачу - [PERSON] , внаслідок ДТП відповідачами по справі, [PERSON] та [PERSON] є достатньою правовою підставою для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. При цьому, вважають, що непритягнення [PERSON] та [PERSON] до адміністративної відповідальності, не звільняє їх від обов`язку відшкодувати завдану шкоду. З огляду на викладене, розмір матеріального збитку, завданого [PERSON] внаслідок пошкодження автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] складає 163 850,01 (реальний збиток 163 987,08 грн - розмір виплаченого відшкодування 135,07 грн) має бути стягнутий з ПАТ НАСК «Оранта» та МТСБУ в межах суми страхового відшкодування, в решті з безпосередніх заподіювачів шкоди [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим, в ході розгляду справи позивачами були подані додаткові пояснення, в яких зазначено, що у відповідності до висновку, який долучений до матеріалів справи №175/02-24 від 06.03.2024 вартість відновлюваного ремонут транспортного засобу без урахування фізичного зносу вузлів і детелаей на момент провдення становить 132 956,82 грн. Водночас розмір витрат на проведення відновлюваного ремонту пошкодженого транспортного засобу, з урахуванням зносу, зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість на дату настання події 16.02.2024 та складає 76 216,57 грн. Відтак, на думку позивачів, з страхової компанії та МТСБУ підлягає стягненню матеріальна шкода, у розмірі 78 429,00 грн. (76216,57+2 347,50-135,07). У свою чергу, на думку позивачів, з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана внаслідок ДТП у розмірі 62 217,75 (56740,25+5 477,50 грн.). Також, позивачі наполягають на стягненні грошових коштів з відповідачів в порядку ст. 625 ЦК України, за період з лютого 2024 по жовтень 2024 року. Окрім іншого, позивач [PERSON] посилався на те, що він був належним користувачем транспортного засобу «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] . Вказаний транспортний засіб перебував у постійному користуванні [PERSON] та його сім`ї і використовувався, в тому числі для перевезення неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , до закладу дошкільний освіти № 632 Печерського району міста Києва, який знаходиться за адресою: м. Київ, пров. Телеграфний 2. Однак, внаслідок пошкодження автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н. [NUMBER] ,позивач [PERSON] та його неповнолітній син мусили добиратися на інший берег (12 км) громадським транспортом (переповненим), який до того ж під час повітряних тривог не працює (тобто годинами сиділи й чекали закінчення повітряних тривог). Внаслідок цього в дитини зникло бажання відвідувати вказаний заклад дошкільний освіти, і позивач [PERSON] був змушений майже щоденно користуватися послугами таксі, які в пікові години, а особливо під час повітряних тривог, були надмірними. Крім того, внаслідок пошкодження автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н. [NUMBER] позивач та його сім`я були обмежені у пересуванні, зокрема в відвідуванні батьків своїх і дружини, які проживають в іншій області. Відтак, внаслідок пошкодження автомобіля позивач був змушений нести непередбачені витрати на його зберігання, проведення експертиз, оплату послуг юристів, пошук і придбання іншого автомобіля (кошти на який довелося брати в борг). Наведене в сукупності свідчить про те, що, внаслідок пошкодження автомобіля, для позивача [PERSON] і його сім`ї були порушені їх нормальні життєві зв`язки, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя під час воєнного стану, та потребує додаткових зусиль. Таким чином, з огляду на істотність вимушених у житті позивача змін та розмір моральних страждань та з врахуванням не визнання відповідачами позовних вимог, їх зухвалу поведінки щодо не бажання відновлення порушених прав, на думку останнього справедливою сумою компенсації заподіяної моральної шкоди [PERSON] є 40 000 грн. З врахуванням зазначених обставин, суд прийшов до наступних висновків. Щодо позовних вимог до Публічного акціонерного товариства Національна страхова компанія «Оранта». Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»). Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Так, з доводів сторін вбачається, що 12 квітня 2023 року між ПАТ HACK «ОРАНТА» та [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс 214068720), яким було застраховано цивільну відповідальність володільця забезпеченого транспортного засобу «Toyota Сamry», д.н. [NUMBER] , ліміт страхового відшкодування - 160 000грн., франшиза - 2 500 грн. 16.02.2024р., сталася ДТП за участю забезпеченого вищезазначеним договором страхування автомобілем, яким керував [PERSON] , та т.з. ««Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] . В результаті ДТП автомобілі зазнали пошкоджень, чим їх власникам було завдано матеріальну шкоду. Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва по справі №757/9574/24-п [PERSON] , визнано винним у вчиненому адміністративному правопорушенні, передбаченому ст.124, 122-4 КУпАП, однак провадження у справі закрито в зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, позивач [PERSON] звернувся до страхової компанії [PERSON] , з метою відшкодування шкоди, яка була завданна останнім транспортному засобу [PERSON] . Відтак, з доводів представника страхової компанії та позивачів встановлено, згідно калькуляції відновлювального ремонту від 23.04.2024 р. пофарбування дзеркала заднього виду визначено у розмірі 2 635 грн. 75 коп. Однак, з врахуванням розміру франшизи 2 500 грн. (2635,75 коп,- 2500 грн.) страхове відшкодування склало 135 грн.75 коп. та було сплачено на розрахунковий рахунок власника пошкодженого автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н. [NUMBER] [PERSON] . Відтак, суд вважає, що страховиком було правомірно виплачено грошові кошти з урахування франшизи, оскільки зазначене узгоджується з законодавстом та договором укладеним між страховиком та страхувальником. Окрім цього, стороною позивачів не заявлялось клопотання про призначення експертизи, з метою доведення не відповідності розрахунку. Також, стороною позивачів не надано належних та допустимих доказів вартості збитку, заподіяного внаслідок зіткнення з транспортним засобом TOYOTA CAMRY, р.н. [NUMBER] , які б спростовували розрахунки страховика та вказували на невірність виплаченої суми страховою компанією. Таким чином, позовні вимоги відносно Публічного акціонерного товариства Національна страхова компанія «Оранта» не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необгрунтованістю та не доведеністю. Щодо позовних вимог до Моторно (транспортного) страхового бюро України. Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону № 1961 -IV Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним обєднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно п. 36.4 ст. 36 Закону № 1961-ІV, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченоїпідпунктом «а`пункту 41.1 статті 41 цього Закону). Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відтак, оскільки відповідальність відповідача [PERSON] не була застрахована, позивач [PERSON] правомірно звернувся до МТСБУ, з метою вішкодування шкоди, яка була завдана зазначеним відповідачем. Водночас МТСБУ листом від 12 серпня 2024 року № 3-01б/33673 було повідомило про відсутність підстав для проведення регламентної виплати. Вказана відмова мотивована тим, що згідно з попередніми висновками, відповідальним за вчинення зазначеної ДТП є [PERSON] , у зв`язку з чим рекомендовано звернутися із заявою щодо відшкодування заподіяної шкоди саме до страхової компанії вказаної особи - ПАТ НАСК «Оранта». Відтак, на думку представника МТСБУ, необхідно врахувати вчинення ДТП під час стану крайньої необхідності особи, що не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність та не покладати обов`язок з відшкодування вказаної шкоди на вказану особу, у зв`язку з тим, що саме порушення правил дорожнього руху іншим учасником дорожнього руху призвели до вказаного ДТП. Разом з цим, суд, дослідивши дані обставини прийшов до висновку, що доводи та відомова сторони МТСБУ є необгрунтованою, з наступних підстав. Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва по справі №757/9574/24-п вина [PERSON] та [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться схемами ДТП та пояснень, які долучені до матеріалів прави, «..у діях [PERSON] наявні склади адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, 124 КУпАП, а в діях [PERSON] є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто їх вину доведено. Так, відповідно до п. 32.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. У випадку завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки цивільно-правова відповідальність особи настає відповідно до положень ст. 1188 Цивільного кодексу України: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, відповідно до вищевикладеного, для визнання випадку страховим необхідним є встановлення особи та факту вини такої особи в завданні шкоди. При розгляді матеріалів справи щодо визнання випадку страховим страховик не може керуватися припущеннями, а лише конкретними матеріалами справи та достовірно встановленими і підтвердженими належним чином (а відносно вини - рішенням суду) обставинами. Так, відповідно до положень ст. 221 Кодексу України, про адміністративні правопорушення, підвідомчість справ про порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів (ст. 124 КпАП України) належить до компетенції районних, районних у місті, міських чи міжрайонних судів (суддів). Так само, відповідно до положень ст. 30 Кримінального процесуального кодексу України, у кримінальному провадженні, а отже і відносно ст. 286 Кримінального кодексу України, правосуддя здійснюється лише судом. Особа не може вважатися винуватою у вчиненні адміністративного чи кримінального проступку, доки її вина не буде доведена у передбаченому законом порядку і встановлена постановою чи вироком суду, що набули чинності. Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 року по справі №328/2750/18 вказав, що «... відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності». В даній справі [PERSON] не було притягнуто до адміністративної відповідальності, проте його вина в складі адміністративного правопорушення встановлена, а отже наявні підстави для висновку про наявність вини і для цивільно-правової відповідальності. Згідно з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними діями іншої особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, незалежно від наявності вини, якщо інше не передбачено законом. Стаття 39 Кримінального кодексу України визначає крайню необхідність як дію для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі або іншим інтересам, які охороняються законом, і допускає звільнення від кримінальної (або адміністративної) відповідальності в разі відповідності дій ознакам крайньої необхідності. Водночас, звільнення особи від адміністративної відповідальності внаслідок дії в умовах крайньої необхідності не скасовує факту заподіяння шкоди, а отже не усуває обов`язку щодо її відшкодування. Отже, факт відсутності вини в адміністративному аспекті не означає відсутності цивільно-правової відповідальності або підстав для страхового відшкодування, передбаченого законодавством. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що закриття провадження у справі № 757/9574/24-ц в частині [PERSON] , у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення в стані крайньої необхідності не звільняє [PERSON] від обов`язку відшкодувати заподіяну ним шкоду, а стан крайньої необхідності, аналогічно як і закінчення строків накладення стягнення, не є реабілітуючою обставиною. Таким чином, суд вважає, що за зверненням [PERSON] відповідач - МТСБУ, в порушення вимог закону, не провели належний розрахунок матеріального збитку, заподіяного з вини [PERSON] , та прийняли необґрунтоване рішення про відмову у проведенні регламентної виплати, не взявши до уваги зміст постанови Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2024 року, у справі № 757/9574/24-ц в частині встановленої судом наявності в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та того, що за висновком суду вину [PERSON] доведено. Відтак, оскільки належним чином МСТБУ не провело належних розрахунків, то сума, заявлена позивачами у доповненнях у розмірі 76 216,57 грн., є обгрунтованою, оскільки підтверджується висновками щодо вартості матеріального збитку №175/02-24, складені до Звіту №175/02-24 про оцінку вартості матеріального збитку СОД ФОП [PERSON] на замовлення позивача. Окрім цього, заявлені висновки позивачем нічим не були спростовані. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про правомірність вимог позивача та стягнення з МТСБУ на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 76 216,57 грн., в заявлених межах. Щодо вимог про стягнення з [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до статей 1166, 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоду, зобов`язана відшкодувати її в повному обсязі, незалежно від наявності вини у адміністративному чи кримінальному провадженні. Незважаючи на те, що відповідач був звільнений від адміністративної відповідальності, у зв`язку з дією в умовах крайньої необхідності (стаття 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення), це не звільняє його від цивільної відповідальності за завдану шкоду, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду. Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) здійснює виплату потерпілому у межах лімітів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №1175 від 16 грудня 2009 року. Однак, якщо фактична сума збитків перевищує встановлені ліміти, різницю потерпілий має право стягнути безпосередньо з винуватця ДТП в судовому порядку. Відповідно до вимог статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як зазначає Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі №6- 6068св11 від 14 березня 2012 року «у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суди на підставі ст. 1194 ЦК України постановляють стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди ї страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості і випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму». Страхова компанія компенсує матеріальний збиток, а різницю між збитком та вартістю відновлювального ремонту компенсує винна особа. Зазначеної позиції дотримується і Верховний Суд України в постановах № 522/15636/16-ц від 11.12.2019 року; № 227/2996/16-ц від 11.12.2019 року; № 668/7779/15-ц від 25.11.2019 року; № 761/41395/16-ц від 25.11.2019 року. Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За правилами частини другої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається згідно статтею 22 ЦК України відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Так, статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з частиною другою цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішення спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З врахування вище зазначеного та того, що [PERSON] несе цивільну правову відповідальність перед власником майна за завдану шкоду, суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з даного відповідача матеріальної шкоди у розмірі 56 740,25 грн., є обґрунтованими, оскільки факт завдання майнової шкоди позивачу - [PERSON] , внаслідок ДТП [PERSON] є достатньою правовою підставою для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Відтак, дана вимога підлягає задоволення в заявлених межах. Таким чином, доводи відповідача [PERSON] є необгрунтованими та спростовуються позицією з сторін. Окрім цього, стороною [PERSON] не було належним чином спростовано даний розмір відшкодування. Щодо вимог про стягнення грошових коштів з [PERSON] , суд прийшов до наступних висновків. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року у справі № 757/9574/24-п, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності, у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Провадження у справі закрито. Також, закриття адміністративного провадження за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених статтею 38 КУпАП, не свідчить про відсутність наявності винни. Так, з постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 24.10.2023 вбачається, що аналіз положень ст.38 та п.7 ч.1 ст.247 КУпАП свідчить про те, що наслідком закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення є лише звільнення особи від накладення адміністративного стягнення. При цьому, закриття справи із підстав, вказаних у п.7 ч.1 ст.247 КУпАП не передбачає звільнення особи від адміністративної відповідальності, наслідком чого була б відсутність підстав для визнання вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Аналогічні висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ, який, здійснюючи тлумачення положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказує, що встановлення вини особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, є правильним навіть при закритті провадження у справі за строками давності і не порушує презумпції невинуватості особи (рішення ЄСПЛ від 25 серпня 1987 року «Лутц проти Німеччини»). З урахуванням наведеного встановлення вини особи є обов`язковим при доведеності вчинення нею будь-якого адміністративного правопорушення, в тому числі, і у випадку закриття справи із нереабілітуючих підстав. Відповідно до статей 1166, 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоду, зобов`язана відшкодувати її в повному обсязі, незалежно від наявності вини у адміністративному чи кримінальному провадженні. З урахуваннням зазначеного та наведених раніше висновків, суд вважає, що стороною позивачів не наведено належних розрахунків та витрат, які останніми заявлені, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Разом з цим, оскільки стороною представника [PERSON] не заперечувалось відшкодування шкоди у розмірі 2500, 00 грн., то суд прийшов до висновку про стягнення з останнього на користь [PERSON] зазначеного розміру, оскільки він відповідає різниці у сумі, яка не була виплачена страховою компанією, яка робила розрахунок завданої шкоди саме [PERSON] . Відтак, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення матеріальної шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] . Щодо стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України. Так, у пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року № 757/3725/15-ц. Таким чином, суд прийшов до висновку, що договір між потерпілою особою та винною не укладався, оскільки зобов`язання винуватця ДТП - це деліктне зобов`язання (позадоговірне), яке виникло не через прострочення грошового боргу, а через факт заподіяння шкоди (ст. 1166 ЦК України), а тому в даному випадку до відповідачів [PERSON] та [PERSON] не застовується. Відтак, вимога щодо 625 ЦК України щодо [PERSON] та [PERSON] , не підлягає задоволенню. Окрім цього, дана вимога щодо Публічного акціонерного товариства Національна страхова компанія «Оранта» про стягнення в порядку ст. 625 ЦК України не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку, що страховою компанією не було порушено прав позивача. Щодо вимоги про стягнення з МТСБУ, в порядку ст. 625 ЦК України, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. МТСБУ, як спеціалізована юридична особа, створена відповідно до статті 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», здійснює відшкодування шкоди в порядку, встановленому законом, у випадках, коли винуватець ДТП не мав чинного договору обов`язкового страхування. Як зазначалось вище, частиною першою статті 29 Закону про ОСЦПВ передбачено, що страховик (або МТСБУ як гарантійна установа) зобов`язаний здійснити страхову виплату не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання повного пакета документів, передбачених законодавством. Таким чином, з моменту спливу 90-денного строку, встановленого законодавством, у МТСБУ виникає грошове зобов`язання щодо виплати відшкодування. У разі прострочення такого зобов`язання, на нього поширюється дія статті 625 ЦК України. З врахуванням зазначеного, оскільки суд прийшов до висновку, що стороною МТСБУ було неправомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування власнику транспортного засобу, то вимога [PERSON] щодо стягнення за даного відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми є правомірною. Разом з цим, суд вважає, що розрахунок позивача є некоректним та не чітким, однак суд не може вийти за межі вимог завялених вимог, а тому прийшов до висновку, що доцільним буде застосування 625 ЦК України, за період від 12.08.2024 (дата листа МТСБУ про відмову у виплаті) по 14.10.2024 (дата позову), а іншого позивач не просив. З врахуванням зазначеного, з МТСБУ на користь [PERSON] підлягає стягненню інфляційні витрати у розмірі 1 607,42 грн. та 3% річних у розмірі 399,83 грн., а іншого даним відповідачем не було спростовано. Таким чином, вимоги щодо стягнення індексу інфляції за весь час простроченнята трьох відсотків річних від простроченої суми, підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступних висновків. Статею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Поняття моральної шкоди (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових прав, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сім`ї; завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; завданої безпідставним засудженням громадян; завданої фізичним і юридичним особам актами і діями, які визнані Конституцією Судом неконституційними. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу ст. 1167 ЦК України, зобов`язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди; причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювана шкоди. Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. При цьому, на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу). Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17. Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності». Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Так, з врахуванням зазначеного,

Outcome: partial