Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить змінити розмір аліментів, який було встановлено судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 14.02.2025 року, а саме просив про зменшення розміру аліментів на утримання двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на 1/5 частку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовує тим, що оскільки розгляд заяви про стягнення аліментів проводився у порядку наказного провадження, у нього була відсутня можливість подати до суду заперечення на заяву [PERSON] . За твердженням позивача, він добровільно сплачує аліменти і приймає участь у фінансуванні та забезпеченні дозвілля і відпочинку дітей. При цьому, він сам має проблеми зі здоров`ям і встановлений статус особи з інвалідністю 3-ї групи загального захворювання з 20.12.2023 року - довічно, що тягне додаткові витрати на лікування та реабілітацію пов`язану з захворюванням. Крім того, його робочий день лікаря отоларинголога у ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» без врахування відпусток та днів непрацездатності складає понад 8 годин на робочий день і, за такого навантаження, його трудова зайнятість виключає можливість праці в іншому місці та отримання додаткових доходів. Також, позивач вказує, що є єдиною особою яка утримує своїх батьків пенсіонерів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, оскільки при постановленні судового наказу згадані обставини не розглядались, - останні мають бути враховані судом при розгляді позовної заяви про зменшення розміру аліментів. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував вказуючи, що позивачем не наведено жодних законних підстав для зменшення розміру аліментів, які виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів, що були визначені у законодавчо гарантованому мінімальному розмірі на утримання двох дітей. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 14.02.2025 року у справі 756/2081/25 постановлено стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 13.02.2025 і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч. 1, ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього кодексу. За п. 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути виданий, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї третини, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Згідно ч. 7, 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 160 ЦПК України боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, або ж переглянути судовий наказ за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього кодексу. З огляду на зазначене, законодавець встановлює гарантований державою мінімальний та максимальний розмір аліментів, який може бути стягнуто у наказному провадженні і для їх зміни (зменшення) встановлює аналогічний порядок і підстави, як для аліментів стягнутих у порядку позовного провадження. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. З матеріалів справи вбачається та підтверджено у позові самим позивачем, що на час видачі судового наказу Оболонського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] станом на 14.02.2025 року [PERSON] вже було встановлено ІІІ групу інвалідності із загального захворювання, останній працював та працює на посаді лікаря отоларинголога у ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» і отримує стабільний дохід, його батьки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] були пенсіонерами та отримували і отримують щомісячну пенсію. З огляду на зазначене, з моменту видачі судового наказу про стягнення аліментів у позивача не змінилась кількість неповнолітніх дітей, не погіршився стан здоров`я та матеріальний стан і, відповідно, не з`явились нові обставини після ухвалення рішення для визначення розміру аліментів у меншому розмірі. Таким чином, обставини на які посилається позивач як підставу для зменшення розміру аліментів існували на час визначення розміру аліментів судом. В судовому засіданні встановлено, що у дитини [PERSON] встановлено психічне захворювання - помірну розумову відсталість, гіпердинамічний синдром F71.0. За висновком лікарсько-консультативної комісії «Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні" ДОР про стан здоров`я дитини [PERSON] , від 28.08.2017 р. №189 у останнього констатовано стійкі помірні порушення психічних функцій, обмеження життєдіяльності 1 і 2 ступеню по категоріям: здатність до самообслуговування, здатність до спілкування, до орієнтації, здатність контролювати свою поведінку, здатність до навчання, здатність до трудової діяльності - "дитина-інвалід". Визначено, що [PERSON] потребує стороннього нагляду. Крім іншого, дитині рекомендовано навчання за індивідуальною програмою розвитку, складеною на основі програми для дітей шкільного віку з легкою розумовою відсталістю; системна корекційно-розвиткова робота з формування елементарних пізнавальних процесів, навичок самообслуговування та соціальної взаємодії. За умовами інклюзивної форми навчання потребує 6 годин корекційно-розвиткових занять з: вчителем-дефектологом; вчителем-логопедом; практичним психологом. [PERSON] потребує супроводу асистентом вчителя, психолого-педагогічне спостереження в умовах освітнього процесу з метою своєчасної зміни програми навчання. При цьому, ініціюючи позов про зменшення розміру аліментів позивач ігнорує необхідність додаткових витрат на забезпечення життєдіяльності дитини [PERSON] та не зважає на те, що аліменти стягнуті за ініціативою [PERSON] у наказному провадженні без врахування стану здоров`я дитини у мінімальному розмірі на двох дітей. Ст. 182 СК України, на яку посилається у своїй позовній заяві [PERSON] , системно входить до Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» і встановлює обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а ч. 2 вказаної статті регламентує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, при цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Також вказує, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З огляду на зазначене, зміст ст. 182 СК України свідчить про можливість її застосування при присудженні аліментів та визначенні їх можливого розміру, а не зміні їх розміру, більше того в сторону зменшення від розміру гарантованого державою. Здійснюючи прив`язку до прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років і вказуючи про перевищення цього розміру сплачуваними ним аліментами позивач посилається на положення Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», при цьому вказує, що пенсійних щомісячних виплат визначених державою із врахуванням прожиткового мінімуму для його батьків не вистачає. За таких обставин, суд ставиться критично до тверджень позивача щодо погіршення його матеріального становища з огляду на утримання матері та батька пенсійного віку, оскільки добровільне надання допомоги родичам, які отримують пенсію у розмірі визначеному державою і продовжують працювати не має ставати на заваді для сплати обов`язкових аліментних зобов`язань встановлених рішенням суду. Таким чином, аналізуючи мінімальні прожиткові мінімуми на дитину в Україні, позивач не доводить неможливість сплати аліментів у зв`язку зі зміною майнового стану, сімейного стану чи стану здоров`я, та, відповідно, добросовісність своїх намірів, а намагається піддати сумніву рішення суду, яке набрало законної сили, та уникнути його виконання. Згідно фінансових відомостей про доходи позивача суду не вдається встановити, що його дохід зменшився і є таким, що не дає змоги виконувати рішення суду або ж того, що після вирахування аліментів у [PERSON] не залишається достатніх засобів до існування. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що з [PERSON] проводяться будь-які інші стягнення, окрім аліментів, визначених судовим рішенням. За твердженням представника позивача зменшивши розмір сплачуваних аліментів [PERSON] планує накопичити кошти для можливості у майбутньому провести дороговартісну операцію колінного суглоба. На думку суду, самі лише рекомендації лікарів та плани позивача щодо оперативного лікування колінного суглоба із застосуванням дегенеративних технологій та можлива вартість майбутніх процедур і реабілітації не є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів на даний час. Проаналізувавши позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи викладене та виходячи із принципу справедливості та розумності, закріпленого у ст. 3 ЦК України, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed