Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] , через представника - адвоката Бодрунову Н.О. з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., за набувальною давністю; право власності до [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м. припинити. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивача та відповідача по справі, за життя [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] . Після смерті матері відповідач, як син, прийняв спадщину за заповітом на квартиру, проте свідоцтво про право на спадщину не отримав та право власності не зареєстрував. Позивач зазначає, що відповідач постійно проживає в росії з 1991 року, в 2014 році він приїхав до України, подав заяву про прийняття спадщини, і після цього більше до України не приїжджав через свою проросійську позицію. Крім того, відповідач участі в утриманні квартири не приймав і не приймає до цього часу, квартирою не цікавиться, спілкування з ним з 2014 року повністю відсутнє. Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру за жодною особою не зареєстровано. Позивач проживає в спірній квартирі з 1990 року, а після смерті матері [PERSON] , позивач є єдиним користувачем цієї квартири. Також позивач зазначає, що він володіє квартирою, несе обов`язки по збереженню, утриманню, догляду та підтримці квартири в належному стані більше 10 років, при цьому перебування [PERSON] в квартирі не встановлено, його речей у квартирі також не виявлено. За доводами позовної заяви, за цей час ніхто і ніколи не оскаржував і не обмежував право позивача на володіння та користування квартирою, тому позивач користується квартирою відкрито та безперервно більше 10 років (з 1990 року), мав комплект ключів від квартири та вільний доступ до неї, що дає підстави для визнання за ним права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, до підготовчого засідання. (а.с.40-42) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року частково задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, подане представником - адвокатом Бордуновою Надією Олександрівною, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Наталії Миколаївни завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (а.с. 60-61) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.86-87) Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гасанов І.Д.о. в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник позивача надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Позивач суду пояснив, що після смерті матері залишалась спірна квартира, в якій позивач жив ще з батьками. Відповідач останній раз приїздив у 2014 році, вигнав з квартири доньку позивача, з цього час контакт з відповідачем відсутній. Зауважив, що відповідач з 1991 року є громадянином російської федерації. Також позивач пояснив, що він підтримує цю квартиру, оплачує комунальні послуги, іноді мешкає в ній - приходить до квартири раз на тиждень, постійно мешкає в іншій квартирі з 2014 року, яка дісталась йому у спадок. До цього мешкав з мамою в спірній квартирі. Зауважив, що спочатку брат - відповідач у справі сказав, щоб позивач прийняв спадщину, проте коли він приніс документи до нотаріуса, відповідач повідомив, що сам буде приймати спадщину та написав відповідну заяву. Після цього відповідач вигнав доньку позивача зі спірної квартири та через місяць поїхав. Проте у позивача залишились ключі від квартири, оскільки він доглядав за матір`ю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах даної справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 04 листопада 2010 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №3885, за яким на випадок своєї смерті належну їй на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповіла громадянину російської федерації [PERSON] , [INFO] . (а.с.141-зворот) Крім того, 03 квітня 2012 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1293, за яким на випадок своєї смерті належні їй на праві власності 2/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] . (а.с.79-зворот) Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. До позовної заяви позивачем долучено копію свідоцтва пор право власності на квартиру, виданого 03 березня 1997 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яким підтверджено, що квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] . На звороті свідоцтва міститься запис, що ця квартира зареєстрована в БТІ на праві приватної власності і записана у реєстрову книгу за реєстровим №475/33029 13 березня 1997 року. (а.с.22-23) В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с.31) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с.121-зворот - 122) та свідоцтвом про смерть (а.с.78-зворот). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є синами [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами по народження. (а.с.81, 94-зворот). 31 січня 2014 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. із заявами про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] (а.с.77, 83-зворот). 18 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим 03 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карташевою Н.В., зареєстрованим в реєстрі за №1293. (а.с.134-зворот) За матеріалами спадкової справи №76/2014, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] убачається, що відповідач [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, за виключенням складової права власності - права на розпорядження нею. За матеріалами справи вбачається, що позивач [PERSON] з 03 червня 1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.16-18) Ця ж адреса вказана позивачем і в позовній заяві (а.с.1). Згідно Акту обстеження приміщення квартири від 10 червня 2024 року, складеного комісією ОСББ, остання провела обстеження квартири [ADDRESS] на предмет того, чи проживає в зазначеній квартирі [PERSON] та зазначили, що вони відвідували вказану квартиру неодноразово а саме 03 червня 2024 року, о 8.30 год., 05 червня 2014 року, о 15:25 год. та 10 червня 2024 року, о 19:40 код., проте перебування [PERSON] не встановлено, його речей у квартирі також не виявлено. Зі слів сусідів [PERSON] в квартирі не проживає, вони його ніколи не бачили, також сусіди не були свідками чинення йому перешкод у доступі до квартири та зазначили, що вони бачили, що в цій квартирі постійно проживає та користується квартирою [PERSON] . Комісією ОСББ також досліджено журнал викликів та звернень мешканців будинку та встановлено, що [PERSON] до ОСББ не звертався, внески на утримання не сплачував, скарг не подавав, участі в житті ОСББ не приймав, ніхто з працівників його не бачив та з ним ніколи не спілкувався. (а.с. 30) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , сторін знає з дитинства - приблизно з 1972-1975 років. Зі слів позивача свідку відомо, що позивачу довелось сплачувати за спірну квартиру комунальні платежі. Зазначила, що періодично бачить позивача - раз на декілька місяців, приблизно рік тому бачила незнайомих людей, які проживали в квартирі [ADDRESS] . Відповідача свідок бачила в останнє в 2014 році на похоронах матері сторін, пояснила, що відповідач з 1980-х років поїхав до рф, де працює. З розмови з позивачем свідку також відомо, що він витрачав кошти на лікування та поховання родичів. Свідок не змогла відповісти на питання до якого часу позивач проживав у спірній квартирі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він проживає за адресою: [ADDRESS] , є членом правління ОСББ, сторін знає з дитинства. Зазначив, що відповідача не бачив з початку 1990-х років, коли той поїхав до рф працювати. За показаннями свідка, позивач сплачує комунальні платежі за спірну квартиру, заборгованості не має, приймає участь у заходах, доглядав за матір`ю приблизно з 2010 року, робив в квартирі ремонт. Свідок бачить позивача на подвір`ї будинку приблизно 1-3 рази на місяць, де позивач мешкав та мешкає постійно свідку не відомо. Хто проживає в спірній квартирі свідку також не відомо. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. За матеріалами справи вбачається, що відповідач [PERSON] у визначені частиною першою статті 1270 ЦК України строки прийняв спадщину після померлої матері [PERSON] , яка заповіла йому квартиру за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі 344 ЦК України позивач [PERSON] стверджує, що має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка раніше належала його матері та прийнята в спадщину відповідачем. Зазначав у позовній заяві, що вказаною квартирою він користувався з дитинства, в подальшому як до так і після смерті матері відкрито володіє квартирою (за життя матері доглядав за останньою), більше 10 років несе обов`язки по збереженню, утриманню, догляду та підтримці квартири в належному стані, за цей час ніхто не оскаржував та не обмежував право позивача на володіння та користування квартирою, отже позивач користується квартирою відкрито та безперервно більше 10 років. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а також у постановах Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі №462/1720/21 (провадження №61-7977св22), 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23 (провадження №61-42 св25) та інших. Судом установлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] , на яку претендує інша особи, а саме спадкоємець за заповітом - [PERSON] , який у визначені законом строки прийняв спадщину, про що було відомо позивачу, та за поясненнями само ж позивача відповідач вигнав зі спірної квартири доньку позивача, яка проживала в ній, однак позивач, маючи ключі від цієї квартири після догляду за матір`ю, періодично мешкає в квартирі - приходить до квартири раз на тиждень. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову, оскільки позивач, як він зазначає, як володілець майна, достовірно знав що на це майно претендує інша особа - відповідач у справі, який не відмовився від свого права на спадкування за заповітом. Оплата позивачем комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України. Також, сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Такий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20. Таким чином, позивач не є добросовісним набувачем квартири, право власності на яку просить визнати за набувальною давністю, а сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Ураховуючи наведене, слід констатувати відсутність усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття позивачем права власності за набувальною давністю. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на кладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю є необґрунтованими через відсутність сукупності обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed