Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

01 квітня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 16 жовтня 2020 року у розмірі 275 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16 жовтня 2020 року між ним та [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого він надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 350\~000 доларів США. 15 січня 2021 року між [PERSON] та відповідачем укладений договір про внесення змін до договору позики від 16 жовтня 2020 року, яким змінено дату повернення позики - не пізніше 31 грудня 2023 року. 14 березня та 12 грудня 2023 року відповідач повернув частину боргу за договором позики від 16 жовтня 2020 року у загальному розмірі 75\~000 доларів США. Враховуючи, що відповідач повернув частину боргу, станом на день звернення з вказаною позовною заявою сума боргу відповідача перед позивачем складає 275\~000 доларів США. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2025 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. За наслідками повторного автоматизованого розподілу між суддями цивільної справи № 953/3030/25, провадження № 2/953/1392/25, який здійснено 02 червня 2025 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1034/0/15-25 від 15 травня 2025 року «Про дострокове закінчення відрядження судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] до Київського районного суду міста Харкова» та наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. № 02-02/92 від 22 травня 2025 року «Про дострокове закінчення відрядження та відрахування зі штату судді Бобко Т.В», цивільну справу передано в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Демченко С.В. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05 червня 2025 справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики прийняти до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Демченко С.В. 23 червня 2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Матвєєвої Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначила, що відповідач не заперечує того факту, що 16 жовтня 2020 року між ним та позивачем був укладений договір позики, за умовами якого йому були передані грошові кошти у розмірі 350\~000 доларів США. На виконання умов договору відповідач частково повернув позивачу грошові кошти у розмірі 75\~000 доларів США. Однак у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та скрутним матеріальним становищем, викликаним зазначеними обставинами, він не має можливості належним чином виконати свій обв`язок перед позивачем та повернути грошові кошти у розмірі 275\~000 доларів США. На переконання сторони відповідача, вирішення питання про стягнення суми позики може бути вирішено лише після закінчення воєнного стану. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2025 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про місце, день та час судового розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 16 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] передав у позику суму у розмірі 350\~000 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США, а позичальник [PERSON] отримав та зобов`язався повернути всю вищезазначену суму позики у строк не пізніше ніж 16 січня 2021 року. Вказаний договір підписаний сторонами власноручно. 15 січня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про внесення змін до договору позики від 16 жовтня 2020 року, яким сторони погодили викласти п. 1 договору позики від 16 жовтня 2020 року у такій редакції: «Позикодавець, в порядку і на умовах, визначених цим договором, передав позичальнику у позику суму у розмірі 350\~000 доларів США, а позичальник отримав та зобов`язується повернути всю вищезазначену суму позики у строк не пізніше ніж 31 грудня 2023 року». Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за договором позики від 16 жовтня 2020 року у загальному розмірі 75\~000 доларів США, у зв`язку з чим станом на день подання позову до суду сума заборгованості складає 275\~000 доларів США. У визначений сторонами строк відповідач позичені ним грошові кошти у розмірі 275 000 доларів США позивачу не повернув. Надаючи оцінку наведеним вище фактичним обставинам справи, суд керується наступними приписами актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. У статті 202 ЦК України міститься визначення правочину - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження зобов`язань відповідача позивач надав договір позики від 16 жовтня 2020 року та договір від 15 січня 2021 року про внесення змін до договору позики від 16 жовтня 2020 року. Зі змісту договору позики від 16 жовтня 2020 року слідує, що сторони у письмовій формі зафіксували істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дату отримання та строк повернення коштів. Факт знаходження оригіналу договору позики від 16 жовтня 2020 року у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За вимогами ст. 626 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Положеннями ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З наданого позивачем договору позики від 16 жовтня 2020 року слідує, що договір позики був укладений у іноземній валюті долари США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові по справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Положеннями ч. 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16, визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики, у відповідача виникли зобов`язання з повернення позики. Суд встановив, що вимоги договору позики відповідач належним чином не виконав, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи, що на час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про погашення суми боргу, а також будь-яких заперечень з приводу наявної суми заборгованості та здійснених позивачем розрахунків заборгованості. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та надаючи їм правову оцінку, з огляду на встановлені судом обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ставками судового збору на 2025 року судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1211,20 грн та не більше 15 140 грн. Враховуючи ціну позову та вищевказані обмеження позивач мав би сплатити судовий збір у сумі 15 140 грн, однак оскільки позивач є інвалідом ІІ групи та від сплати судового збору звільнений, а тому з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 15 140 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved