Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

24.06.2023 [PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якій, з урахуванням заяви від 13.03.2024 про збільшення позовних вимог (відредаговано її текст 21.03.2024), просила: визнати дохід [PERSON] , отриманий ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01.01.2022 до 02.05.2023, а також автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділити їх, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину доходу [PERSON] , отриманого ним як фізичною особою - підприємцем за період з 01.01.2022 до 02.05.2023, в сумі 1527415,84 грн., а також 1/2 частину ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , в сумі 231500 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати (орієнтовний розмір 20000 грн), документально підтверджені на час закінчення розгляду справи (том 1 а.с. 1-5, том 2 а.с. 11-15, 89-93). В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з 30.04.2016 [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , який був зареєстрований Шевченківським районним у м. Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, подружнє життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, внаслідок чого з 03.05.2023 шлюбні відносини припинилися, відповідач, який проживав в квартирі [ADDRESS] , залишив місце їх спільного проживання, забравши при цьому всі свої речі. 26.05.2023 (вірна дата 13.07.2023) шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме в березні 2021 року, як зазначає позивач, вони разом з чоловіком за спільною згодою вирішили в інтересах їх сім`ї відкрити підприємство, для чого позивач розробила бізнес-план роботи пекарні по виготовленню хлібобулочних та кондитерських виробів. На той час позивач займалася вихованням їх дитини, яка часто хворіла і потребувала постійного догляду, тому позивач та відповідач вирішили, що саме чоловік має стати фізичною особою-підприємцем. 02.01.2021 відповідач по справі зареєструвався як фізична особа-підприємець. Для того, щоб придбати необхідне для виробництва хліба та хлібобулочних виробів обладнання їх спільних з чоловіком заощаджень не вистачало і вони домовилися з мамою позивача [PERSON] , яка проживала разом з ними, що вона візьме кредит, і ці кошти будуть використані для придбання обладнання, закупівлі сировини, оренди приміщення та інших витрат, пов`язаних з відкриттям підприємства. 26.04.2021 мама позивача уклала з АТ «КРЕДОБАНК» кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав кредит на поточні потреби у розмірі 303800 грн. За вказані кошти подружжя придбало бувшу у використанні ротаційну електричну піч, тісто змішувач, а також інше обладнання, необхідне для виробництва хлібобулочних та кондитерських виробів. Проте цих вкладень виявилося недостатньо для запуску роботи пекарні, тому, як зазначає позивач, її мама [PERSON] , домовилася зі своїм керівником [PERSON] , головою управління ОК «Чорнобилець-Оболонь», який також планував займатися підприємницькою діяльністю з виробництва хліба та хлібобулочних виробів. В кінці квітня 2021 року був укладений договір про співпрацю між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Після придбання обладнання та оренди приміщення, було запущено виробництво, яким займався відповідач по справі. Спочатку виробництво приносило не великий дохід, але після налагодження схеми збуту виготовленої продукції дохід збільшився, і як вбачається з податкової декларації фізичної особи-підприємця [PERSON] за 2022 рік прибуток(дохід) склад 3054831,69 грн. Як вказує позивач, відповідач усі зароблені кошти витрачав на власні потреби, не забезпечуючи належного утримання сім`ї, що і стало однією з причин припинення сімейних відносин між ними. Після припинення сімейних відносин з відповідачем не було досягнуто згоди щодо поділу майна, придбаного для виробництва та доходу від діяльності підприємства та майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач вирішила звернутися до суду за захистом свої прав. Крім цього, позивачем зазначено, що під час шлюбу, а саме 08.02.2023, подружжя за спільні кошти придбало автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , за суму близько 500.000 грн., що було еквівалентним 13000 доларів США. Цим автомобілем користувався виключно відповідач, він і був зареєстрований як титульний власник цього майна. У вересні 2023 року позивачка дізналась, що відповідач без її відому та згоди продав автомобіль своєму куму [PERSON] ще 23.05.2023, 06.10.2023 була отримана інформація на підтвердження даного факту за відповідним адвокатським запитом. Ринкова вартість даного автомобіля, що перебував у спільній власності подружжя, згідно з дослідженням оцінювача ТОВ «ГалтексПлюс» від 18.10.2023, на дату оцінки становить 463000 грн. Відповідач [PERSON] , через свого представника, подав зустрічну позовну заяву (том 1 а.с. 56-64), у якій просить: в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 63593 грн., як половину вартості зазначеного автомобіля; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 200000 грн., як половину суми, отриманої в борг під час спільного подружнього життя, а також судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2635,93 грн., за проведення оцінки вартості автомобіля (експертиз) в розмірі 1500,00 грн., витрати на правничу допомогу адвоката, зазначивши їх розмір 56250,00 грн.. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з 30.04.2016 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Сімейне життя у позивача з відповідачем не склалося, через різні погляди на життя. Згідно з рішенням суду від 03.07.2023 (вірна дата 13.07.2023) шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Спільної згоди щодо поділу майна подружжя вони не дійшли. За час перебування у шлюбі сторони купили наступне майно та набули грошові кошти: автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , автомобіль зареєстрований відповідачкою (за зустрічним позовом); 400 (чотириста тисяч) гривень, які отримані під час шлюбу у борг від [PERSON] . У зустрічному позові заперечується факт створення [PERSON] бізнес-плану для спільного бізнесу. [PERSON] уродженець міста Єнакієво Донецької області, яке відноситься до тимчасово окупованих територій України так званою днр. та повернутися до рідного міста він не може з врахуванням патріотизму та політичних поглядів. Жодного іншого житла не має. Незважаючи на цей факт, відповідачка зняла таємно позивача з реєстраційного обліку. На момент знайомства з відповідачкою позивач вже мав свій приватний бізнес «Кофейня» в ТЦ на бульварі Дружби Народів в Києві і одночасно займав посаду адміністратора ресторану. Пізніше він обійняв посаду керуючого рестораном і в другій половині 2016 року очолив вже два ресторани. Позивач оплатив весілля з відповідачкою в квітні 2016 року на суму 50000 грн., в подальшому, після народження сина, працював без вихідних. У 2017 році оплатив поїздку до Туреччини, де відповідачка відсвяткувала свій день народження. У 2019 році сторони переїхали до села Старі Петрівці Київської області в старий аварійний будинок, який потребував ремонту, в якому проживала мати відповідачки. Цей будинок був повністю відремонтовано позивачем, опоряджено прилеглу до нього територію за рахунок позивача. 03.12.2019 позивач обійняв посаду керуючого приватної пекарні, яка на той час не приносила жодного прибутку. Кредит, на який посилається позивачка, що взяла у банку її матір, не має жодного стосунку ні до спільного майна подружжя ні до бізнесу позивача, оскільки матір позивачки отримала саме споживчий кредит, який витратила на власні потреби. Натомість вона неодноразово зверталася до позивача з проханням допомогти погасити цей кредит і станом на сьогодні цей кредит перед банківською установою погашено в повному обсязі, про що відповідачка свідомо не згадує в своїй первісній позовній заяві. Вказуючи на принциповість відповідачки, що все має заробляти лише чоловік, про жодну спільну працю на користь ФОП та спільного бізнесу ніколи не йшлося. В жовтні 2019 року за грошові кошти, які були у позивача від продажу ще до шлюбу власного приватного бізнесу позивач придбав позивачці за 4800 доларів США автомобіль Пежо червоного кольору, державний номерний знак [NUMBER] . Виступаючи з проханням до суду поділити доход від бізнесу визнавши її право на 1527415 грн. 84 коп., позивачка за первісним позовом ще раз доводить той факт, що не володіє жодними знаннями в галузі економіки, бізнесу і жодних дієвих бізнес-планів ніколи в житті не складала. Оскільки вона просить поділити валову суму навпіл, не враховуючи витрати на придбання сировини, комунальні послуги, податки, оплату ЄСВ, заробітну плату. Так, вихідний залишок станом на кінець 2022 року становив лише 1896 грн. 20 коп. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , представник відповідача [PERSON] виклав свої заперечення, аналогічні обґрунтуванню зустрічної позовної заяви (том 1 а.с. 116-120). [PERSON] скористалася правом подати відповідь на відзив [PERSON] на позовну заяву (том 1 а.с. 139-141), у якій вказує про те, що 03.05.2023 [PERSON] за власним бажання, у її відсутності, зібрав речі та пішов з місця проживання, залишивши її та сина без коштів для існування. Вказує, що [PERSON] мешкає та працює в м. Києві з 2010 року та покинув територію Донецької області не в зв`язку з війною і не має статусу внутрішньо переміщеної особи. У будинку, що належить [PERSON] на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] [PERSON] був зареєстрований 24.03.2021, виключно з метою реєстрації його як фізичної особи-підприємця 02.04.2021. [PERSON] зазначено, що їй невідомо, чи провадив [PERSON] господарську діяльність до знайомства з нею, ним не надано жодних доказів такої діяльності. Крім того, [PERSON] не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у нього грошових коштів від продажу власного приватного бізнесу. Причиною переїзду їх сім`ї до її будинку було те, що [PERSON] на той час залишився без роботи і не міг утримувати сім`ю, а її доходів не вистачало для оплати орендованого житла. На момент переїзду до будинку він перебував у нормальному технічному стані, враховуючи, що в будинку були всі комунальні зручності. Її спільними зусиллями з мамою, вони зробили косметичний ремонт, встановили пластикові вікна, замінили міжкімнатні двері та інше. Будинок був повністю мебльований та мав усі сучасні побутові прилади. [PERSON] дійсно влаштувався на роботу керуючим пекарні, але його заробітна плата була мінімальною. У кінці 2020 року [PERSON] розповів, що знайшов клієнтів, які будуть купувати великі об`єми хлібобулочної продукції, але він не мав наміру надалі розвивати бізнес пекарні, керуючим якої працював, а хотів створити власну пекарню. [PERSON] звернувся до неї за допомогою у розробці бізнес плану пекарні, так як вона мала досвід роботи фахівцем аналітиком з дослідження товарного ринку на ТОВ «Перший столичний хлібозавод» та мала власний бізнес в минулому. Власних заощаджень для запуску бізнесу [PERSON] не мав, тому він звертався до банківських установ з проханням надати йому кредит, але йому відмовляли, мотивуючи низькими доходами та відсутністю власного майна. Тому і було прийнято рішення про взяття кредиту її матір`ю, прибутки якої на той час складали близько 25000 грн. Необхідності брати кредит для власних потреб у її матері не було, так як розмір доходів, повністю укомплектований побут та спосіб життя не вимагав більшого. [PERSON] обіцяв оплачувати кредит самостійно, але пекарня тільки почала свою роботу, один з клієнтів, на якого розраховував [PERSON] , відмовився з ним співпрацювати, а з попереднього місця роботи [PERSON] звільнився. [PERSON] вказує, що її мати оплачувала кредит самостійно до вересня 2021 року. У жовтні 2021 року [PERSON] продала земельну ділянку, що належала їй на праві приватної власності та повністю погасила зобов`язання своєї матері перед АТ «КРЕДОБАНК». Вважає, що наданий [PERSON] додаток «Обороти за період 01.01.2022 по 31.12.2022» - це лише банківський документ про рух грошових коштів по рахунку за 2022 рік, який відображає реально тільки доходи, отримані ФОП по безготівковій, а залишок на кінець періоду не має нічого спільного з реальним прибутком від здійснення господарської діяльності за весь календарний рік. [PERSON] вказує, що [PERSON] у відзиві на позовну заяву свідомо замовчує про придбання для власних потреб автомобіля марки «Kia Sportage» чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] в лютому 2023 року, приблизна вартість якого складає 13000 доларів США. Також відповідач замовчує про оплату своєї операції у серпні 2022 року, що склала близько 30000 грн. придбання нового телефону восени 2022 року за 15000 грн., придбання ноутбуку для власних потреб за 20000 гривень в січні 2023 року. Всі ці витрати напряму пов`язані з отриманням прибутку відповідачем від провадження господарської діяльності в 2022 році, оскільки інших джерел доходу у відповідача немає. У поясненнях до відзиву (том 1 а.с. 158-161), [PERSON] спростовує вартість придбаних ним мобільного телефону та ноутбуку, які придбав: телефон за 9900 грн, вживаний ноутбук за 13000 грн, при цьому вказує, що самій [PERSON] було придбано телефон за 23000 грн, про що вона замовчує, як і про лікування зубів, про що мріяла, а автомобіль KIA Sportage придбано та продано під час шлюбу. Також вказує, що на час знайомства з [PERSON] , вона ніде не працювала, не мала прибутку та не мала стосунку до ведення та розвитку виробництва і господарської діяльності, при цьому вся її реалізація та допомога зводилася до друкування під його піддиктовку бізнес-плану. Крім цього, зазначає, що протягом кількох тижнів після того, як вони припинили проживати разом, [PERSON] користувалася кредитною картою [PERSON] , доки він її не заблокував. Також [PERSON] стверджує про проведення ним ремонту у будинку матері [PERSON] , до якого вони переїхали у 2019 році, та завезення ним туди меблів і техніки, якою вони продовжують користуватися. Представник [PERSON] адвокат Каращук Ю.І., заперечуючи проти заяви про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] (том 2 а.с. 129-133), у відзиві зазначає про безпідставність вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь частини доходів, отриманих ним як ФОП від підприємницької діяльності у період з 01.01.2022 по 02.05.2023 у розмірі 1527415,84 грн, оскільки дохід в сумі 3054831,68 грн є загальною сумою грошей, отриманою від реалізації товарів або послуг, а прибуток це дохід з вирахуванням податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Відповідно, не підлягають стягненню валові доходи, які надходять на рахунок, а підлягає розподілу прибуток, тобто гроші, які ФОП отримував у вигляді надлишку після сплати всіх податків, зборів і платежів. А тому, посилаючись на позицію висловлену КЦС у постанові від 30.09.2021 (справа №755/20605/15-ц) вказує, що грошові кошти у розмірі 3054831,68 грн є валовим доходом, який не може бути поділений між колишнім подружжям у порядку поділу спільного майна. Розмір чистого прибутку [PERSON] не доведений. Крім того, доводи про те, що дані з підприємницького банківського рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» є достатніми для доведення суми доходів від підприємницької діяльності, водночас не підтверджують суми видатків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів, які були здійснені під час провадження підприємницької діяльності, як наслідок, такі дані не можна враховувати, аби з точністю визначити чистий прибуток [PERSON] . Крім того, згідно законодавства, на платників єдиного податку - фізичних осіб не поширюються вимоги чинного законодавства щодо порядку визначення чистого доходу при сплаті єдиного податку. На спрощеній системі ведуть лише облік доходів - це вся готівкова і безготівкова виручка, а не дохід мінус витрати. Представником [PERSON] зазначено, що [PERSON] був єдиним утримувачем сім`ї, зокрема і у зазначений період, так як [PERSON] ніде не працювала, про що вона сама ж і зазначає у первісній позовній заяві та нею не надано доказів про отримання нею доходів у період з 01.01.2022 по 02.05.2023. Це доводить те, що кошти, отримані [PERSON] від підприємницької діяльності у вказаний період, витрачались виключно в інтересах сім?ї, зокрема для придбання продуктів харчування, сплату комунальних платежів, відпочинок, розвиток сина, його утримування та лікування. При цьому, [PERSON] не надано жодних доказів на спростування зазначеного. Оскільки, у період шлюбу [PERSON] , яка не мала особистого доходу, спільно з [PERSON] розпоряджалась доходом від підприємницької діяльності останнього, тому вимога про поділ такого доходу задоволенню не підлягає. Щодо автомобіля KIA Sportage, [PERSON] не заперечує проти того, що автомобіль дійсно придбаний 08.02.2023 за спільні кошти, які спільно подружжям отримані в борг від [PERSON] 06.02.2023, що підтверджується борговою розпискою про отримання в борг 400000 (чотириста тисяч) грн 00 коп., що складає 10 000 (десять тисяч) доларів США. [PERSON] повернув ці кошти самостійно в строк, обумовлений розпискою 01.08.2023, тобто вже після припинення стосунків з [PERSON] , внаслідок чого і заявляє у своїй зустрічній позовній заяві вимогу про стягнення з [PERSON] 200000 грн, як половину суми, отриманої подружжям спільно в борг з метою придбання спільного майна. Щодо стягнення з [PERSON] вартості автомобіля KIA Sportage, зазначено, що згідно Інформаційно-консультаційної довідки (не експертного дослідження) ТОВ «Галтекс Плюс» від 18.10.2023, наданої [PERSON] , ймовірна, а не точна, вартість автомобіля становить 463 000,00 грн. при цьому, особистого огляду даного автомобіля оцінювачем не проводилось, не враховані всі його дефекти, пошкодження та несправності, що безпосередньо впливають на його вартість. Головною причиною продажу автомобіля стала його поломка, що призвела до технічної несправності, в результаті чого істотно знизилась вартість автомобіля. [PERSON] зміг продати зазначений автомобіль лише за 100000,00 грн, що підтверджується Договором купівлі-продажу №8045/2023/3835073 транспортного засобу від 23.05.2023. Вартість автомобіля на момент його продажу підтверджується Довідкою №9981 про визначення ринкової вартості КТ3 KIA Sportage, держ. № [NUMBER] , зробленою суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] . Згідно зазначеної Оцінки, ринкова вартість КТ станом на 01.05.2023 складає 96 258,71 грн. [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] 01.05.2023, з метою консультування по автотоварозначому дослідженні, оскільки постала потреба в подачі до суду доказу про вартість автомобіля, 22.12.2023 [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] вже з метою надання Довідки про ринкову вартість КТЗ станом на 01.05.2023. Вартість послуг оцінювача складає 4200,00 грн, докази на підтвердження зазначеної суми будуть надані суду згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Щодо судових витрат, які [PERSON] просить стягнути з [PERSON] , зазначено про відсутність доказів на підтвердження, яким чином відбувалась оплата послуг адвоката, відсутні квитанції про оплату послуг на офіційний рахунок, тож неможливо встановити, яка дійсно сума була сплачена. Також відсутня квитанція про оплату послуг ТОВ «Галтекс Плюс» згідно наданого рахунку. На підставі викладених заперечень, представник [PERSON] вказує, що [PERSON] не має права на валового доходу [PERSON] від підприємницької діяльності у розмірі 1527415,84 грн, адже це не чистий прибуток, який підлягає поділу; у період шлюбу [PERSON] спільно з [PERSON] розпоряджалась доходом від підприємницької діяльності останнього, оскільки вона не мала особистого доходу, тому вимога про поділ такого доходу задоволенню не підлягає; фактична вартість продажу автомобіля KIA Sportage склала 100000,00 грн; не надано квитанцій на підтвердження оплати послуг адвоката та ТОВ «Галтекс Плюс». Крім витрат на професійну правову допомогу, зазначених в відзиві на первісний позов, [PERSON] заявляє, що він поніс витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 4200,00 грн, які також просить стягнути з [PERSON] на свою користь. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] (том 1 а.с. 207-208), представник [PERSON] адвокат Усманова Є.І. просить частково задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право приватної власності на PEUGEOT 207, ідент. код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та стягнувши з неї на користь [PERSON] 59627,46 грн., а в іншій частині в задоволенні позову відмовити. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов?язані з захистом від зустрічного позову. Так, в обґрунтування зазначених вимог у відзиві на зустрічну позовну заяву зазначено про часткове визнання вимоги [PERSON] щодо поділу спільного майна автомобіля PEUGEOT 207, ідент. код [NUMBER] , та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половину його вартості, визначеної суб`єктом оцінювання, в сумі 63593 грн., а саме у частині сплати [PERSON] коштів у розмірі 59627,46 грн, посилаючись на оцінку спірного автомобіля після його огляду та дослідження, яка надана на замовлення [PERSON] Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром 02.11.2023 та згідно якої дійсна вартість автомобіля на 01.11.2023 становить 119254,92 грн. А щодо поділу боргових зобов`язань на суму 400000 грн., зазначено про заперечення проти такої зустрічної вимоги [PERSON] , оскільки доказів того, що зазначені грошові кошти, взяті позивачем у борг, були витрачені в інтересах сім`ї, не наведено. Про розписку від 06.02.2023, на яку посилається [PERSON] , як на доказ боргових зобов`язань подружжя, [PERSON] дізналась лише після припинення шлюбних відносин з позивачем і, як виявилось лише у вересні 2023 року, після вчиненого таємно від [PERSON] продажу автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, №кузова [NUMBER] , придбаного у шлюбі. Своєї згоди на отримання коштів від позикодавця, [PERSON] не надавала. Гроші, отримані (якщо вони взагалі отримані) позивачем, ніколи не були частиною сімейного бюджету сторін і не витрачались на придбання спільного майна подружжя. А тому, дані боргові зобов`язання вважає особистим зобов`язанням [PERSON] . Так, після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання об 11:00 06.09.2023, про що повідомлено сторін. Рух справи на стадії підготовчого провадження та вчинені судом процесуальні дії по справі за участі представників сторін, а саме: представників позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) адвокатів Усманової Є.І., Скоромної І.М., представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) адвоката Каращук Ю.І., детально викладено в ухвалі суду від 11.12.2024 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду (том 3 а.с. 215-217). Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] та її представник підтримали уточнені позовні вимоги з підстав, викладених у позові і у заяві про збільшення розміру позовних вимог та просили їх задовольнити, а саме у частині поділу та стягнення на користь позивача прибутків ФОП [PERSON] у розмірі 1527415,84 грн., а також у частині стягнення на користь позивача частини ринкової вартості проданого [PERSON] автомобіля «Кіа», без її згоди та за заниженою ціною куму, після чого [PERSON] продовжував користувався ним та сплачувати штрафи. Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] , зазначили, що не заперечують щодо визнання за [PERSON] права власності на автомобіль «Пежо» та сплати [PERSON] заявленої ним суми у розмірі 63593 грн половини вартості вказаного транспортного засобу. Щодо вимог [PERSON] про стягнення 200000,00 грн половини суми боргу у розмірі 400000,00 грн, взятих ним під час спільного проживання, заперечують, оскільки [PERSON] не давала згоду на отримання такої позики, при цьому, посилаючись на боргову розписку [PERSON] від 22.10.2022, надану ним [PERSON] , про отримання у борг коштів подружжя у розмірі 269911,00 грн під 10%, що мало скласти 296902,00 грн., які [PERSON] надав без згоди дружини [PERSON] і, половину з яких 134955,00 грн має повернути [PERSON] , відмінусувавшицю суму від боргу. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] та його представник підтримали свої вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, зокрема автомобіля «Пежо» та боргу подружжя, стверджуючи про обізнаність [PERSON] про отримання [PERSON] коштів у розмірі 400000,00 грн у борг та її обізнаність про мету отримання коштів у борг, які [PERSON] віддав після припинення шлюбних відносин. Проти вимог [PERSON] заперечують, посилаючись на позицію Верховного Суду у аналогічній справі та безпідставність вимог щодо поділу валового доходу ФОП. Відповідач вказував, що саме він забезпечував родину, оскільки дружина не працювала, та кошти витрачав виключно на сім`ю. Автомобіль «Кіа» придбали за кошти позичені у [PERSON] разом з дружиною, про що написав розписку. Після розлучення, у автомобіля «КІА» виявлено пошкодження та не вбачаючи сенсу його ремонтувати, продав своєму товаришу [PERSON] , який його відремонтував та він міг брати його у користування. Сума за яку продав автомобіль 100000,00 грн, половину з яких готовий відшкодувати [PERSON] . Перед продажем було проведено оцінку автомобіля. Кошти отримані у борг у розмірі 400000 грн повернув після розлучення з [PERSON] . Допитаний у судовому засідання свідок [PERSON] , [INFO] , суду показав, що він знайомий з родиною [PERSON] через маму [PERSON] , яка працювала у нього бухгалтером, та із [PERSON] спілкувався постійно до січня чи лютого цього року з робочих питань. [PERSON] та син свідка зустрічалися частіше. Свідок пояснив, що у січні чи лютому (зимою) 2022 чи 2023 року (точної часу не міг вказати посилаючись на час, який минув) [PERSON] звернувся до свідка з проханням позичити в борг 10000 доларів США на придбання нового автомобіля для сім`ї. Свідок, знаючи, що [PERSON] сімейна людина, яка просить позичити велику суму коштів, та у разі чого, він пред`явить претензії щодо повернення взятих у борг коштів до його сім`ї, порадив спочатку обговорити це з дружиною. Після цього, свідок позичив [PERSON] кошти, оскільки був переконаний, що дружина знає про отримання її чоловіком коштів у борг. Свідок вказує, що під час спілкування з [PERSON] та його дружиною, був впевнений, що остання знає про отримання коштів в борг та вона надала усну згоду на позичання чоловіком коштів. Потім вони приїхали на базу, за місцем роботи свідка, на новому автомобілі та на запитання як машина, [PERSON] дякувала та запевняла не переживати, бо кошти вони віддадуть у строк. Коли між [PERSON] та [PERSON] почалися непорозуміння, свідок спілкувався з ними обома, намагаючись їх примирити. Також свідок пояснив, що у 2021 році (лютий, березень, квітень) з [PERSON] обговорював питання щодо бізнесу свідка, оскільки [PERSON] був професіоналом у процесі випікання, займаючись обладнанням та залученням спеціалістів. Під його гарантії, як спеціаліста, свідок вклав велику суму коштів в обладнання для свого бізнесу. Свідок вказав, що про позичені кошти, [PERSON] написав розписку. Щодо строку повернення позики, свідок не міг вказати дату, але стверджує, що [PERSON] кошти повернув та борг відсутній. Точно вказати, коли саме [PERSON] віддав борг, під час перебування у шлюбі з [PERSON] , чи після його розірвання, свідок не зміг вказати, при цьому вказав, що до того, як він намагався їх примирити та коли вони проживали окремо. [PERSON] повертаючи борг, проживав уже в Києві. Свідку відомо, що [PERSON] хотіла отримувати від [PERSON] кошти у розмірі 5000 доларів США щомісячно на її утримання. Свідок роз`яснював обом [PERSON] та матері [PERSON] про захмарність заявленої [PERSON] суми. Сідок зазначив, що ФОП [PERSON] перераховував кошти ФОП [PERSON] за продукцію. Договір вони не підписували. Свідку не відомо для чого мама [PERSON] брала кредит, а також не відомо, чи мама [PERSON] фінансово допомагала зятю та не відомо про продаж [PERSON] майна для погашення кредиту. Заслухавши доводи та аргументи сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено таке. З 30.04.2016 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та вони є батьками спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.07.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа №363/2753/23) (том 1 а.с.7, 8, 71, 72-74, 127, 128-130). Згідно витягу з реєстру Петрівської територіальної громади від 17.07.2023, місце проживання [PERSON] , у період з 24.03.2021 по 17.07.2023, було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 136). Сторони у справі не заперечують той факт, що саме з 03.05.2023 вони припинили спільне проживання за адресою: [ADDRESS] (том 2 а.с. 17, 94). Також, судом встановлено, що 02.04.2021 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 200334000000000010758 про ФОП [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місцезнаходження ФОП: [ADDRESS] ; вид економічної діяльності: 10.71 Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання (основний); 10.72 Виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання; 47.24 Роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах; 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (том 1 а.с. 13). Згідно копії виписки з АТ КБ «ПриватБанк» від 14.07.2023, клієнт [PERSON] ФОП, ЄДРПОУ [NUMBER] , обороти за період 01.01.2022 по 31.12.2022 по рахунку [NUMBER] , вхідний залишок:14993,56 грн, дебет: -3077001,05 грн, кредит: 3063903,69 грн, вихідний залишок: 1896,20 грн (том 1 а.с. 111, 137). Згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за 2022 рік, ФОП є платником єдиного податку другої групи та його обсяг доходу за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України (згідно з підпунктом 2 пункту 291.4 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України) становить 3054831,69 грн, а сума єдиного внеску, яка підлягає сплаті на небюджетні рахунки, за даними звітного (податкового) періоду становить 17292 грн. (том 1 а.с. 20-22, том 2 а.с. 181-182). 21.04.2024 Державна податкова служба України, на виконання ухвали суду від 14.10.2024, надала інформацію з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми нарахованих/виплачених доходів, нарахованих/перерахованих сум податків податковими агентами на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та інформацію про суми нарахованих/виплачених доходів, нарахованих/перерахованих сум податків як податковим агентом [PERSON] на користь інших фізичних осіб з зазначенням їх прізвищ імен по батькові та РНОКПП за період 1 кв. 2022 р. по 4 кв. 2023 р. Також, надано наявні відомості з інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі - ІКС ДПС) щодо задекларованих доходів [PERSON] за період 2022 рік (том 2 а.с. 175-184). Додатково повідомлено, що згідно відомостей ІКС ДПС [PERSON] з 01.05.2021 по час надання відомостей перебуває на спрощеній системі оподаткування друга група єдиного податку (пункт 296.2 статті 296 Податкового кодексу України. Платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 ПКУ, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників. Відповідно до п. 296.1 ст. 296 ПКУ фізичні особи - підприємці - платники єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів. ПКУ для платників єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість, передбачено ведення обліку доходів у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів, без затвердження типової форми, яку можна було б розмістити в приватній частині Електронного кабінету платника. Згідно рахунків ФОП [PERSON] , а саме виписок по рахункам № [NUMBER] та № [NUMBER] за період з 01.01.2022 по 02.05.2023, які надані суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду від 29.10.2024 про витребування доказів (том 3 а.с. 37-166, том 4 а.с. 14-44), встановлено рух коштів із зазначенням фінансових операцій [PERSON] у вказаний період, тобто під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що 13.07.2015 внесено запис про ФОП [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місцезнаходження ФОП: [ADDRESS] ; вид економічної діяльності: 56.30 Обслуговування напоями (том 1 а.с. 142-143). Згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за 2018 рік, ФОП є платником єдиного податку другої групи та його обсяг доходу за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України (згідно з підпунктом 2 пункту 291.4 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України) становить 707471,14 грн (том 1 а.с. 144-145). Згідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за 2019 рік, обсяг доходу ФОП за звітний (податковий) період відповідно до статті 292 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України (згідно з підпунктом 2 пункту 291.4 глави 1 розділу ХІV Податкового кодексу України) становить 114402,51 грн (том 1 а.с. 146). Сторонами у справі не заперечується, що під час перебування їх у шлюбі, ними за спільні кошти, придбано транспортний засіб автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та, що право власності зареєстровано за [PERSON] (том 1 а.с. 91, 109, 110). Згідно зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , він просить визнати за [PERSON] право власності на вказати автомобіль, в порядку поділу майна подружжя, та стягнути з [PERSON] на свою користь 63593 грн., як половину вартості зазначеного автомобіля, посилаючись на звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу від 22.07.2023 (том 1 а.с. 75-98). Так, під час розгляду справи по суті, [PERSON] визнала вказану вимогу [PERSON] та не заперечувала щодо відшкодування нею заявленої ним суми 63593 грн., як половини вартості автомобіль PEUGEOT. З урахуванням визнання [PERSON] вказаної зустрічної вимоги [PERSON] , положень статті 82 ЦПК України, та за згодою учасників провадження, судом не досліджувалися та не аналізуються докази щодо ринкової вартості вказаного транспортного засобу, долучені до зустрічного позову [PERSON] та до відзиву [PERSON] на зустрічну позовну заяву (том 1 а.с. 75-98, 207-227). Судом також встановлено, що 08.02.2023 подружжя [PERSON] придбало транспортний засіб - KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , вартістю 400000,00 гривень. З документів, наданих Територіальним сервісним центром №8045 РСЦ ГСЦ МВС в місті Києві на виконання ухвали суду від 29.10.2024 про витребування доказів щодо проведення реєстраційних операцій з автомобілем KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] (том 3 а.с. 175 208), встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу №8045/2023/36456779 транспортного засобу, 08.02.2023 у ТСЦ МВС 8045 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві, [PERSON] придбав у [PERSON] у власність транспортний засіб: KIA SPORTAGE, 2015 року випуску, чорного кольору, VIN - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає: 400000 грн (том 3 а.с. 189-190). На підставі заяви [PERSON] №1037446026 від 08.02.2023, ТСЦ 8045 здійснено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на [PERSON] (том 3 а.с. 176, 179). У подальшому, після припинення фактичних шлюбних відносин між Літвинчуками та без згоди дружини, згідно Договору купівлі-продажу 8045/2023/3835073 транспортного засобу, 23.05.2023 у ТСЦ МВС 8045 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві, [PERSON] відчужив [PERSON] транспортний засіб: KIA SPORTAGE, 2015 року випуску, чорного кольору, VIN - [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію: СТР [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 08.02.2023 підрозділом МВС ТСЦ 8045. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає: 100000 грн (том 2 а.с. 139-140, том 3 а.с. 202-203). На підставі заяви [PERSON] №13058744256 від 23.05.2023, ТСЦ 8045 здійснено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника [PERSON] (том 3 а.с. 192-193, 201). На підтвердження ринкової вартості вказаного транспортного засобу, [PERSON] та його представником надано Довідку №9981 про визначення ринкової вартості КТЗ KIA SPORTAGE , державний номер [NUMBER] , дата оцінки 01.05.2023, складений 25.12.2023 (дата завершення оцінки) ФОП [PERSON] , згідно якої, ринкова вартість вказаного транспортного засобу 96258,71 грн. (том 2 а.с. 141-163). Як зазначено у вказаному дослідженні, 01.05.2023 до ФОП [PERSON] надійшла заява від [PERSON] про консультацію по автотоварознавчому дослідженню. 22.12.2023 надійшла заява від [PERSON] про надання довідки про ринкову вартість КТЗ станом на 01.05.2023. Метою даного автотоварознавчого дослідження є встановлення ринкової вартості автомобіля KIA SPORTAGE, державний номер [NUMBER] , з урахуванням наданої консультації СТО ТОВ «ЕАС». Вихідні дані КТЗ: КІА SPORTAGE, державний номер: [NUMBER] , об`єм двигуна: 2359, рік випуску: 2015, початок експлуатації: 01.10.2015, термін експлуатації, років: 8,166666667, колір: чорний, Ідентифікаційний номер: [NUMBER] , власник: [PERSON] , адреса власника: Донецька обл, м.Єнакієве. До звіту №9981 долучено Додаток фотознімки автомобіля КІА SPORTAGE. Під час дослідження та розрахунку ринкової вартості КТЗ на дату оцінки 01.05.2023 у розмірі 96258,71 грн, оцінювачем враховано: ринкову вартість КТЗ згідно маркетингового дослідження у розмірі: 469321,41 грн, ціну нового КТЗ згідно маркетингового дослідження у розмірі: 1443720,00 грн, а також вартість ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі: 258369,64 грн та вартість складових, що підлягають заміні під час ремонту у розмірі 352793,17 грн. Так, згідно розрахунку №ЕАS 66 від 01.05.2023, складеного ТОВ «ЕАС» за результатом огляду транспортного засобу KIA SPORTAGE, державний номер [NUMBER] , до сплати [PERSON] за ремонті роботи становлять: 611162,81 грн. (том 2 а.с. 156-157). Тобто вартість ремонтних робіт автомобіля станом на 01.05.2023 перевищує вартість придбаного Літвинчуками 08.02.2023 автомобіля. [PERSON] , у свою чергу, стверджуючи про занижену вартість проданого [PERSON] автомобіля та посилаючись на ринкову вартість транспортного засобу автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , у розмірі 463\~000,00 грн, встановленої оціночною компанією ТОВ «ГАЛТЕКС ПЛЮТ», просить стягнути з [PERSON] кошти у розмірі 231500 грн. половину вартості KIA Sportag, встановленої станом на час розгляду справи. З наданих [PERSON] доказів, встановлено, що 18.10.2023 між [PERSON] (Замовник) та ТОВ «ГАЛТЕКС ПЛЮТ» (Виконавець) укладено Договір №GP231018-001 на проведення оцінки майна, згідно якого: Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання по виконанню оцінки майна, а саме: Легковий автомобіль KIA SPORTAGE, 2015 р.в, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , надалі Об?єкт оцінки; Мета оцінки: Визначення ринкової вартості об`єкта для поділу майна; Визначення вартості об`єкта оцінки виконується станом на 18.10.2023; Вид вартості, що підлягає визначенню ринкова вартість; Вартість об`єкта оцінки визначається без урахування ПДВ. Згідно Інформаційно-консультаційної довідки вих. №GP231018-001 від 18.10.2023, складеної ТОВ «ГАЛТЕКС ПЛЮТ», в ході розрахунку вартості порівняльним підходом, Виконавець дослідження стверджує, що станом на 18.10.2023 ймовірна ринкова вартість об`єкта дослідження на території України, а саме колісного транспортного засобу: марка /модель КІА SPORTAGE, тип - загальний легковий універсал, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, об`єм двигуна - 2359 см3 складає: 463 000,00 (чотириста шістдесят три тисячі) гривень 00 копійок (том 2 а.с. 35-47, 51-54, 105-117, 121-124). Крім цього, під час розгляду справи [PERSON] доводив факт того, що автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , подружжям придбано за кошти у розмірі 400000, 00 грн, отримані ним 06.02.2023 у борг у [PERSON] , стверджуючи про обізнаність про це [PERSON] та про її згоду. У письмових пояснень [PERSON] (допитаний судом свідок), адресованих 21.07.2023 до Вишгородського районного суду Київської області, він зазначив, що 06.02.2022 надав у борг (позичив) [PERSON] ( [INFO] , паспорт: № [NUMBER] , виданий органу 8029 05.11.2021, РНОКПП: [NUMBER] ) 400 000 (чотириста тисяч) грн., що складає 10 000 (десять тисяч) доларів США. Дані кошти [PERSON] має повернути до 01.08.2023. Також [PERSON] відомо, що [PERSON] відомо про даний борг, оскільки на час правочину вона перебувала в шлюбі з [PERSON] . До вказаної заяви додано копії паспорта громадянина України [PERSON] та розписки [PERSON] від 06.02.2023(том 1 а.с. 100-104). Так, у розписці зазначено, що [PERSON] 06.02.2023 позичив у [PERSON] кошти в сумі 400 тисяч гривень, що складає 10 тисяч долларів. Зобов`язується повернути до 01.08.20023 (том 1 а.с. 104). [PERSON] , заперечуючи факт отримання коштів [PERSON] у [PERSON] саме на придбання транспортного засобу «КІА» та/або в інтересах сім`ї, а також на підтвердження відсутності такої необхідності, долучила до матеріалів справи розписку [PERSON] від 22.10.2022 про отримання ним в борг від [PERSON] коштів у розмірі 269911 грн +10%, строком до 31.12.2022 (том 3 а.с. 173), стверджуючи, що [PERSON] , без її згоди позичив їх спільні кошти, а тому, вважає, що половину цих коштів, а саме у розмірі 134955,00 грн [PERSON] має їй повернути, при цьому таких позовних вимог [PERSON] не заявляла. У судовому засіданні [PERSON] заперечував існування розписки [PERSON] та надання ним в борг будь кому коштів, а тому наполягає на стягненні з [PERSON] половини коштів, взятих у борг у [PERSON] на придбачнння автомобіля «КІА», які він повернув власними коштами, після розірвання шлюбу з [PERSON] . Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься у статті 368 ЦК України. Згідно із частинами першоютретьою статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Згідно із статтею 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, із аналізу доказів, які містяться у справі, судом встановлено, що під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, ними набуто у власність автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований та перебуває у користуванні [PERSON] , та автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, який придбано за кошти, отримані подружжям в борг від [PERSON] , і вказаний автомобіль відчужений [PERSON] іншій особі, без згоди дружини та не в інтересах сім`ї і за ціною, яка не відповідає ринкової вартості вказаного транспортного засобу, при цьому, кошти отримані ФОП [PERSON] у період з 01.01.2022 до 02.05.2023 використані в інтересах сім`ї та на потреби кожного із них. Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними. Верховний Суд під час перегляду судових рішень у аналогічних справах, неодноразово зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 203/284/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 у справі № 553/2152/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 231500 грн. як частини ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, суд дійшов висновку про її обґрунтованість та доведеність перед судом, враховуючи таке. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 у справі № 755/20923/14-ц, від 09.12.2020 у справі № 301/2231/17, від 07.04.2021 у справі № 402/849/18, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна; у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні; у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132500 грн; у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.06.2022 у справі 544/856/20, підтвердив висновок, що «у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Доводи касаційної скарги про те, що дійсна вартість транспортних засобів встановлена довідками-рахунками, а не висновками автотоварознавчих досліджень, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого». Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, а не, за наявності заперечень [PERSON] , на час його продажу, як помилково вважає [PERSON] та його представник. Так, на час розгляду справи, відповідно Інформаційно-консультаційної довідки вих. №GP231018-001 від 18.10.2023, складеної ТОВ «ГАЛТЕКС ПЛЮТ» станом на 18.10.2023 ймовірна ринкова вартість об`єкта дослідження на території України, а саме колісного транспортного засобу: марка /модель КІА SPORTAGE, тип - загальний легковий універсал, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, об`єм двигуна - 2359 см3 складає: 463 000,00 гривень. При цьому, суд вважає слушними доводи [PERSON] про заниження [PERSON] вартості транспортного засобу під час його продажу, оскільки автомобіль було придбано у лютому 2023 року за 400000,00 грн, а через три місяці його продано за 100000,00 грн. Посилання [PERSON] на необхідність проведення ремонтних робіт автомобіля на суму 611162,81 грн, не є переконливим, оскільки перевищує суму коштів, за які його було придбано трьома місяцями раніше. Так,\~ні на\~стадії підготовчого\~провадження,\~ні під\~час розгляду\~справи по\~суті [PERSON] \~та/або\~його представник\~не заявляли\~клопотання про\~призначення експертизи\~для визначення\~вартості спірного\~транспортного засобу,\~помилково вважаючи,\~що ринкова\~вартість на\~момент продажу\~автомобіля матиме\~перевагу,\~що не узгоджується із викладеними вище висновками Верховного Суду Аргументи [PERSON] та його представника про те, що вартість транспортного засобу «КІА» визначена оцінювачем на підставі Інформаційно-консультаційної довідки вих. №GP231018-001 від 18.10.2023, складеної ТОВ «ГАЛТЕКС ПЛЮТ» є ймовірною ринковою вартістю, суд відхиляє, оскільки в цій справі предметом дослідження є висновки про оцінку майна, складені й підписані оцінювачем, який проводив оцінку з урахуванням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і скріплені печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання, та були здійснені на підставі договору з [PERSON] для визначення ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом. Сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення. Всупереч вимог ЦПК України, [PERSON] надану [PERSON] оцінку автомобіля не спростував. Отже, виходячи із вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, [PERSON] має право на грошову компенсацію половини вартості транспортного засобу автомобіль KIA Sportage, 2015 року випуску, чорного кольору, № кузова [NUMBER] , у розмірі 231500 грн., а тому вказана позовна вимога [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів у сумі 1527415,84 грн. частини доходу, отриманого ним як фізичною особою-підприємцем за період з 01.01.2022 до 02.05.2023, суд дійшов висновку про її необґрунтованість та недоведеність перед судом, враховуючи таке. Так, факт перебування відповідача [PERSON] в статусі фізичної особи-підприємця в період шлюбу та до припинення сімейних стосунків сторін, в суді встановлений. Згідно з пункту 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Твердження [PERSON] про отримання ФОП [PERSON] доходу з 01.01.2022 до 02.05.2023 у розмірі 3054831,69 грн не відповідають дійсним обставинам, оскільки вказана сума коштів включають у себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а й кошти, які включають у себе собівартість виготовлення та реалізації продукції, тобто відображає валовий дохід фізичної особи-підприємця. Так, дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана від реалізації товарів або послуг, а прибуток це дохід з вирахуванням податків, витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Відповідно, не підлягають стягненню валові доходи, які надходять на рахунок, а підлягає розподілу прибуток, тобто гроші, які ФОП отримував у вигляді надлишку після сплати всіх податків, зборів і платежів. Ця обставина підлягає доказуванню на загальних підставах. Так, потрібно навести докази того, який дохід отримала особа, які податки, інші збори сплачено, вирахувати чистий прибуток. І саме він буде тим майном, яке підлягає поділу. Таким чином заявлені [PERSON] кошти включають в себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають в себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. Доказів, з яких можливо було б встановити чистий дохід, отриманий ФОП [PERSON] від здійснення ним підприємницької діяльності за заявлений період, [PERSON] до суду не подано та не доведено факту використання цих коштів [PERSON] у власних інтересах, оскільки у заявлений період сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та здійснювали спільні витрати, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для стягнення таких коштів на її користь. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2023 у справі № 359/10855/19 зазначено, що: «…колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про поділ доходів від підприємницької діяльності відповідача, оскільки ці доходи були у володінні подружжя під час шлюбу, отже сторони мали можливість та право розпорядитися ними спільно за взаємною згодою, а доказів того, що чоловік використав кошти, отримані від підприємницької діяльності, не в інтересах сім`ї позивачкою не надано. Крім того, надані позивачем декларації відповідача, в яких відображено дохід відповідача за 2016-2018 роки у розмірі 2 214 769,00 грн, не можуть бути підставою для стягнення їх частини, оскільки дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, в той час як прибуток - це дохід з відрахуванням витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Таким чином заявлені позивачем кошти включають в себе не лише прибуток (заробіток) підприємця, який можна було б визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але й кошти, які включають в себе собівартість виготовлення та реалізації продукції. При цьому доказів, з яких можливо б було встановити чистий прибуток, отриманий таким суб`єктом підприємницької діяльності за заявлений період, до справи позивачем представлено не було. Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 755/20605/15». Суд не бере до уваги надані [PERSON] копії Кредитного договору №CL- 309919 від 26.04.2021 щодо кредитних зобов`язань [PERSON] в інтересах її [PERSON] , оскільки остання отримала кошти у кредит від банку на підставі Закону України «Про споживче кредитування» на поточні потреби із строком погашення до 25.04.2025 (том а.с. 14-19). Доказів того, що [PERSON] отримала кредит для ведення підприємницької діяльності [PERSON] суду не надано, як і не надано доказів про необхідність продажу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2021 належній їй на праві особистої приватної власності земельної ділянки, для погашення 04.10.2021 кредиту, отриманого її мамою [PERSON] (том 1 а.с. 147-148, 149). За таких обставин, оскільки [PERSON] не доведено обґрунтованості вимоги про стягнення коштів у розмірі 1527415,84 грн. частки отриманого [PERSON] доходу від підприємницької діяльності за період з 01.01.2022 до 02.05.2023, суд, з урахуванням аргументів [PERSON] та його представника з посиланням на позицію висловлену КЦС у постанові від 30.09.2021 (справа №755/20605/15-ц), дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги. Щодо зустрічної вимоги [PERSON] про визнати за [PERSON] право власності на автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та, в порядку поділу майна подружжя, стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 63593 грн., як половину вартості зазначеного автомобіля, суд зазначає таке. Так, згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до абз. 6 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , під час розгляду справи по суті визнала вказану вище позовну вимогу [PERSON] , а визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у суду наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення вказаної вимоги [PERSON] та про визнання за [PERSON] права власності на автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошової компенсацію ринкової вартості частки вказаного транспортного засобу у розмірі 63593 гривні. Щодо зустрічної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 200000 грн., як половину суми, отриманої в борг під час спільного подружнього життя, суд також дійшов висновку про її задоволення враховуючи таке. Згідно із пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-539цс16. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Так, як зазначалося раніше по тексту цього рішення, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. У постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду «вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження №14-526 цс 18)). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.». Визнаючи боргове зобов`язання за договором позики (розписка від 06.02.2023), укладеним між [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 400000,00 гривень, спільним боргом подружжя, судом встановлено, що [PERSON] сума коштів була витрачена на придбання 08.02.2023 транспортного засобу KIA Sportage, 2015 року випуску, тобто в інтересах сім`ї і про це [PERSON] була обізнана, враховуючи показання свідка [PERSON] , які нею не були спростовані під час розгляду справи. Так, допитавши у судовому засіданні позикодавця [PERSON] , з урахуванням його письмових пояснень та змісту розписки від 06.02.2023, твердження [PERSON] про те, що [PERSON] взяв гроші в борг як ФОП, маючи партнерські відносини з [PERSON] , не знайшло свого підтвердження належними, допустимим та достатніми доказами під час з`ясування судом обставин справи. До того ж [PERSON] не довела, що договір позики, укладений [PERSON] , був укладений не в інтересах сім`ї, а тому зобов`язання у вигляді повернення грошових коштів подружжя повинно здійснюватися у солідарному порядку (частина четверта статті 65 СК України). Оскільки, борг подружжя [PERSON] та [PERSON] у розмірі 400000,00 грн, [PERSON] повернуто у строк, обумовлений розпискою, та після розірвання шлюбу з [PERSON] , суд дійшов висновку про задоволення зворотної вимоги (регрес) [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 200000 грн., як половину суми, отриманої в борг під час спільного подружнього життя. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, та який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в пункті 27 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіреними у судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з метою реального вирішення спору, що виник між сторонами, суд вважає за можливе у порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] : стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] коштів у розмірі 231500 грн., як частини ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, проте відмовивши у задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 1527415,84 грн, як частини його доходу, отриманого як фізичною особою-підприємцем за період з 01.01.2022 до 02.05.2023. У зв`язку із чим, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, задоволено частково; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , та стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію ринкової вартості частки транспортного засобу PEUGEOT 207, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , у розмірі 63593 гривні, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень, що становить частки боргу, отриманого під час спільного проживання подружжя. У зв`язку із чим, зустрічний позов [PERSON] [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та розподіл боргу подружжя, задоволено у повному обсязі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статтею 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі. Відповідно до положень частини першої, пункту 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням спеціалістів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, позивач за первісним позовом [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, сплатила судовий збір у максимальному розмірі 13420 грн (том 1 а.с. 6), а також нею понесено витрати: 2294,40 грн за послуги з оцінки ринкової вартості транспортного засобу PEUGEOT 207 (том 1 а.с. 211 на звороті); 2000,00 грн. за надання послуг проведення оцінки майна за Договором №GP231018-001 від 18.10.2023 (том 2 а.с. 24, 97 на звороті). Так, звертаючись до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, а саме додатково заявляючи вимогу про стягнення з [PERSON] частини ринкової вартості автомобіля KIA Sportage, 2015 року випуску, в сумі 231500 грн., судовий збір не сплачено, зважаючи на те, що нею сплачено його максимальний розмір при звернення до суду. [PERSON] та її представник заявляли про стягнення з [PERSON] судових витрат, понесених [PERSON] , при цьому заявили, що докази витрати на правничу допомогу, буде подано у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України. [PERSON] , подаючи до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , сплатив судовий збір у розмірі 2635,93 грн (том 1 а.с. 55а), а також ним понесено витрати: 1500,00 грн за послуги з оцінки ринкової вартості транспортного засобу PEUGEOT 207 (том 1 а.с. 99). Щодо заявлених [PERSON] у відзиві на заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог, понесених ним витрат у розмірі 4200,00 грн на проведення експертного дослідження KIA Sportage, 2015 року випуску, судом встановлено відсутність доказів таких витрат та вони не підлягають відшкодуванню, враховуючи, що вказаний доказ відхилено судом. [PERSON] та його представник заявляли про стягнення з [PERSON] судових витрат, понесених [PERSON] , при цьому заявили, що докази витрати на правничу допомогу, буде подано у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України. Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Враховуючи те, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1766,27 грн., виходячи з розрахунку: 231500,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) х 13420 грн. (сума сплаченого судового збору) : 1758915,84 грн. (розмір заявлених позовних вимог), а також витрати у розмірі 2000,00 грн. за надання послуг проведення оцінки майна за Договором №GP231018-001 від 18.10.2023, а всього судових витрат 3766,27 грн. При цьому витрати у розмірі 2294,40 грн за послуги з оцінки ринкової вартості транспортного засобу PEUGEOT 207, не підлягають відшкодуванню, враховуючи визнання нею у цій частині позову на стадії судового розгляду. Враховуючи, що судом задоволено у повному обсязі зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та розподіл боргу подружжя, понесені ним витрати у розмірі 4135,93 грн, які складаються із: 2635,93 грн судовий збір; 1500,00 грн вартість оцінки транспортного засобу PEUGEOT 207, підлягають стягненню з [PERSON] на його користь. З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України та покладення, у даному випадку, судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) на користь [PERSON] сплатити різницю у розмірі 369,66 грн.

Outcome: partial