Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Хоменко О.М., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації. Згідно заявлених вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 334 640,00 грн грошової компенсації за вартості транспортного засобу Volkswagen Tiguan (vin-код [NUMBER] ), зеленого кольору, дата першої реєстрації - 09 червня 2015 року, дата державної реєстрації - 02 лютого 2016 року, державний номерний знак [NUMBER] , в порядку розподілу спільного майна подружжя. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 24 квітня 2010 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбних відносин сторони придбали автомобіль Volkswagen Tiguan (vin-код [NUMBER] ), зеленого кольору, дата першої реєстрації - 09 червня 2015 року, дата державної реєстрації - 02 лютого 2016 року, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого в свідоцтві вказана [PERSON] 09 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/9377/20 винесено рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Позивач вважає, що з відповідача на його користь належить стягнути грошову компенсацію вартості частини спірного транспортного засобу в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. В позові зазначалось, що у відповідності до середньоринкової вартості майна на сайтах продажу майна загальна вартість автомобіля Volkswagen Tiguan, 2015 року складає 17 800,00 доларів США, а оскільки автомобіль є неподільною річчю та спільне користування автомобілем є неможливим, тому на думку позивача є доцільним одноособове користування та необхідність грошової компенсації відповідачем вартості спірного транспортного засобу у розмірі 334 640,00 грн. 30 травня 2025 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Григоренко О.В. направлено до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. За доводами відзиву, відповідач не заперечує того факту, що спірний автомобіль було придбано за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, однак заперечує проти стягнення з неї грошової компенсації на вартості автомобіля, оскільки під час шлюбних відносин позивачем не здійснювалось жодних поліпшень квартири, в якій проживали сторони, ним не сплачувались комунальні послуги. Коли позивач залишив сім`ю, він забрав всі готівкові кошти та все дорогоцінне майно, не залишивши жодних засобів для існування дружини та неповнолітньої дитини, яка поживає з відповідачем. Позивач не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні спільної дитини сторін. Крім того, позивач обізнаний, що відповідач з дитиною на спірному автомобілі виїжджали за кордон. Разом із тим, позивач з моменту фактичного припинення шлюбних відносин та офіційного розлучення не звертався до відповідача з питанням поділу транспортного засобу. Також відповідач не згодна з наведеним у позовній заяві визначенням вартості спірного транспортного засобу. Крім того, за доводами відзиву, позивачем пропущено позовну давність. (т.1 а.с.116-119) Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 29 жовтня 2024 року призначено в даній справі судову транспортно-товарознавчу (автотоварознавчу) експертизу, проведення якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕЗАЛЕЖНИЙ ІНСТИТУТ СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗ», провадження у справі зупинено до отримання висновку судової експертизи. (т. 1 а.с.193-196) 04 березня 2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕЗАЛЕЖНИЙ ІНСТИТУТ СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗ» надійшли матеріали цивільної справи разом з висновком експерта №10516 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 24 лютого 2025 року. (т.1 а.с.199-210) Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 10 березня 2025 року поновлено провадження у справі. (т.1 а.с.213) Представником позивача [PERSON] - адвоката Хоменко О.М. неодноразово направлялись до суду заяви про зміну предмету та підстав позову. 24 квітня 2025 року представником позивача [PERSON] - адвоката Хоменко О.М. подано заяву, прийняту судом, як заява про зміну предмету позову, згідно якої позивач остаточно просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 середньої ринкової вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN TIGUAN (вин-код [NUMBER] ), зеленого кольору, дата першої реєстрації - 09.06.2015, дата державної реєстрації - 02.02.2016, державний номерний знак [NUMBER] в порядку розподілу спільного розподілу майна подружжя та згідно із проведеною автотоварознавчою експертизою по визначенню середньоринкової вартості транспортного засобу в загальному розмірі 356 045,00 грн. (т.1 а.с.227-229) 05 червня 2025 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Білінським Б.П. подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. (т.2 а.с.3-5) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.12-13) Позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвоката Хоменко О.М. подала до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника, в якому також просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Білінського Б.П. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві та додатково пояснив, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 09 жовтня 2020 року, тому початок строку позовної давності слід відраховувати з 10 липня 2020 року - дати відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу. Також зазначив, що аліменти з відповідача в судовому порядку не стягувались. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 24 квітня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.41), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у справі №755/9377/20 (т.1 а.с.16-17). Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 120) Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є компенсація вартості частини транспортного засобу VOLKSWAGEN TIGUAN, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), 2015 року випуску, зеленого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , придбаного сторонами у шлюбі. При цьому відповідачем не заперечується придбання вказаного автомобіля під час перебування у шлюбі за час спільного проживання. Фактично спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача компенсації частини вартості спірного автомобіля. Судом установлено, що 02 лютого 2016 року за [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб VOLKSWAGEN TIGUAN, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), 2015 року випуску, зеленого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] (т.1 а.с.71). 26 березня 2024 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 2642/2024/4401046, за яким у власність покупця було передано транспортний засіб VOLKSWAGEN TIGUAN, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), 2015 року випуску, зеленого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10 000,00 грн. (т.1 а.с.137-138). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. У ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не заперечується належності спірного автомобіля до спільного сумісного майна подружжя сторін. За доводами сторони відповідача, підставою для відмови в задоволенні позову є те, що під час шлюбних відносин позивачем не здійснювалось жодних поліпшень квартири матері відповідача, в якій проживали сторони, позивачем не сплачувались комунальні послуги та інші платежі, пов`язані з утриманням майна. Також відповідач посилається на те, що коли позивач залишив сім`ю, він забрав всі готівкові кошти та все дорогоцінне майно. Та вказує, що позивач не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні спільної дитини сторін. Згідно абзацу 2 ч.2 ст. 372 ЦК України, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Однак, за матеріалами справи (поданими сторонами доказами) неможна дійти обґрунтованого висновку про те, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. В даному випадку стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Доказів, в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження того, що під час шлюбних відносин позивачем не здійснювалось жодних поліпшень квартири матері відповідача, в якій проживали сторони, позивачем не сплачувались комунальні послуги та інші платежі, пов`язані з утриманням майна, а коли позивач залишив сім`ю, він забрав всі готівкові кошти та все дорогоцінне майно, стороною відповідача не надано. В матеріалах справи відсутні і відповідачем не надані навіть докази, з яких би вбачалось проживання сторін у певному житловому приміщенні, як і докази наявності у власності подружжя на час припинення фактичних шлюбних відносин будь-яких цінних речей та грошових коштів. При цьому в матеріалах справи також відсутні докази того, що позивач не приймає участі в матеріальному забезпеченні та вихованні спільної дитини сторін або кошти, які сплачуються позивачем на утримання дитини є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина сторін. За матеріалами справи навіть не вбачається, що відповідач зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів або з позовом пор стягнення аліментів, що є належним захистом інтересів дитини в разі, якщо батько, який проживає окремо від сина, не надає необхідної матеріальної допомоги на утримання своєї дитини. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення наявності підстав, передбачених ч.3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Тому відсутні визначені законом підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а тим більше для відмови в задоволенні позову з наведених відповідачем підстав. Що стосується суті позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивач компенсації частини вартості спірного автомобіля, суд приходить до наступного. На час звернення позивача з цим позовом до суду - 31 жовтня 2023 року (т.1 а.с.28) спірний автомобіль перебував у власності відповідача. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24) Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. (див. п. 44, 45, 47 постанови Великої Палати Верховного Суду) Проте, при розгляді клопотання сторони позивача про призначення судової експертизи, з`ясувалось, що 26 березня 2024 року відповідачем було відчужено спірний транспортний засіб (т.1 а.с.137-138). Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами та надати такі докази має той з подружжя, хто здійснив відчуження спільного майна. В постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі №303/7089/18 щодо спірних правовідносин викладено наступну правову позицію. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення 1/2 частини вартості транспортного засобу, оскільки цей автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач надавала письмову згоду на відчуження спірного транспортного засобу. Відповідач, як той з подружжя, хто здійснив відчуження автомобіля, зобов`язаний був довести наявність письмової згоди дружини на це та що отримані від цього кошти пішли на потреби сім`ї чи такий продаж був здійснений в її інтересах. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку відповідача, які б підтверджували наявність письмової згоди позивача на відчуження автомобіля, чи отримання коштів від продажу автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль був відчужений відповідачем поза волею іншого співвласника, позивач не позбавлена права на відповідну грошову компенсацію вартості відчуженого майна (транспортного засобу). Судом установлено, що автомобіль VOLKSWAGEN TIGUAN, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), 2015 року випуску, зеленого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано під час перебування сторін у шлюбі, а його відчуження було здійснено відповідачем після розірвання шлюбу. Доказів того, що вказаний вище автомобіль відчужено за взаємною згодою сторін, матеріли справи не містять. Також відповідачем не надано доказів того, що кошти від реалізації нею транспортного засобу були витрачені в інтересах сім`ї, оскільки на той час сторони припинили ведення спільного господарства та шлюб між сторонами було розірвано. За вказаних обставин позивач має право на грошову компенсацію частки від вартості відчуженого майна. Ухвалою Дніпровського районного суд міста Києва від 29 жовтня 2024 року призначено в даній справі судову транспортно-товарознавчу (автотоварознавчу) експертизу, проведення якої доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕЗАЛЕЖНИЙ ІНСТИТУТ СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗ». Згідно висновку експерта №10516 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 24 лютого 2025 року, ринкова вартість транспортного засобу VOLKSWAGEN TIGUAN, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), 2015 року випуску, зеленого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , станом на дату проведення експертизи - 10 лютого 2025 року, складає 712 090,00 грн. (а.с.201-205) При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц. Разом із тим, зазначена в договорі купівлі-продажу транспортного засобу №2642/2024/4401046 від 26 березня 2024 року ціна автомобіля 10 000,00 грн (т.1 а.с.137-138), вказана в договорі за домовленістю сторін цього договору, не може бути визначена, як дійсна вартість спірного транспортного засобу на час його відчуження, оскільки є лише погодженою сторонами договору ціною, а доказів оцінки автомобіля при його продажі матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача 356 045,00 грн, як компенсації частки ринкової вартості транспортного засобу VOLKSWAGEN TIGUAN, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ), 2015 року випуску, зеленого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був спільним сумісним майном подружжя та відчуження якого було здійснено відповідачем після розірвання шлюбу між сторонами. Що стосується заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому, виходячи зі змісту частини першої статті 72 СК України, протягом існування шлюбу позовна давність не застосовується. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 09 жовтня 2020 року, відповідно за приписами ч.2 ст.114 СК України, шлюб між сторонами припинено 09 листопада 2020 року. З цим позовом позивач звернувся до суду 31 жовтня 2023 року (т.1 а.с.28), тобто до спливу трирічного строку від дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу трирічного строку. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Доводи позивача с приводу того, що про порушення свого права позивач дізнався в дату відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу - 10 липня 2020 року не підтверджено належними доказами, адже матеріли справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно (спірний автомобіль), зареєстроване за іншим подружжям - відповідачем. Більше того, пунктом 2-1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, постанову Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Отже відсутні підстави вважати, що позивач допустив пропуск позовної давності за вимогами, з якими звернувся до суду в даній справі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову в цій справі. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. (ч.1 ст. 209 ЦПК України) Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати по`вязані з проведенням експертизи. (п.2 ч.3 ст. 133 ЦПК України). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 346,41 грн (т.1 а.с.5) та на проведення судової експертизи в сумі 14 000,00 грн (т.1 а.с. 200). На підставі викладеного,

Outcome: approved