Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 21 квітня 2023 року між сторонами було укладено угоду про надання споживчого кредиту №500765736, за умовами якої Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, комісію та інші передбачені договором платежі в розмірі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Позивач свої зобов`язання про надання кредиту виконав. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 26 липня 2023 року виникла заборгованість в розмірі 205597,18 грн. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», про що зроблено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вищезазначену суму заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2467,17 грн. У відкритому судовому засіданні представник позивача Рудницький Ю.І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що він укладав з позивачем договір реструктуризації 21 квітня 2023 року. Позовні вимоги не визнає, оскільки не був ознайомлений з умовами договору, отримав пустий текст договору. Кредитні договори від 26 листопада 2020 року та від 20 червня 2021 року він був ознайомлений, підписував їх. Даний спірний договір від 21 квітня 2023 року він не укладав, на свій номер телефону одноразовий ідентифікатор 9300 не отримував. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача Носач С.С. у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнав і просив у їх задоволенні відмовити. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази по справі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України\~передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В\~статті 15 Цивільного кодексу України\~зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як вбачається з матеріалів справи, за кредитними договорами від 26 листопада 2020 року та від 20 червня 2021 року відповідачу були перераховані кредитні кошти в розмірі 202326,49 грн. Вказаний факт підтверджується копією меморіального ордеру №1706492974 від 21 квітня 2023 року. 21 квітня 2023 року між сторонами було укладено угоду про надання споживчого кредиту №500765736 за умовами якої Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, комісію та інші передбачені договором платежі в розмірі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Як вбачається з копії паспорту споживчого кредиту сума кредиту становить 202326,49 грн., строк кредитування 120 місяців, процентна ставка 4,99 % річних, що підтверджується офертою на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500765736 від 21 квітня 2023 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що в порушення умов кредитного договору відповідач кредит не сплачує, у зв`язку з чим станом на 26 липня 2023 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 205597,18 грн., яка складається з наступного: 202326,49 грн. - заборгованість за кредитом; 2663,70 грн. - заборгованість за відсотками; 606,99 грн. заборгованість по комісії. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора забов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст.536 ЦК України зазначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що умови кредитного договору відповідачем були порушені і станом на 26 липня 2023 року існує заборгованість, яка з урахуванням відсотків і комісії, становить 205597,18 грн. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню і суд вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 2467,17 грн., адже відповідно до ч.1 ст.141 УПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Посилання відповідача на те, що він з умовами кредитного договору від 21 квітня 2023 року не ознайомився, одноразовий ідентифікатор на телефон не отримував є необгрунтованими. Так, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обгрунтування своїх заперечень щодо неукладення кредитного договору від 21 квітня 2023 року відповідач жодного доказу суду не надав. В той же час його заперечення спростовуються копією довідки про ідентифікацію, згідно якої на належний відповідачу номер мобільного телефону 21 квітня 2023 року був надійсланий одноразовий ідентифікатор 9300, за допомогою якого кредитний договір відповідачем був підписаний. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі договору, такий договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що був направлений йому у SMS-повідомленні на його мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем кредитного договору №500765736 від 21 квітня 2023 року з дотриманням вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодився з їх умовами та правилами надання позики. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19. На сьогоднішній день ні кредитний договір, ні окремі його положення не визнано недійсними, у зв`язку з чим твердження відповідача щодо нібито відсутності факту укладення кредитного договору та власноручного підпису відповідача є необґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: approved