Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення способу участі батька у вихованні дитини. Вказує на те, що він перебував в шлюбі з відповідачем з 16 лютого 2019 року. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Той порядок зустрічей, який був запропонований позивачем відповідача не влаштовує, вона перешкоджає спілкуватися з дитиною, тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказувала, що не створює перешкод у спілкуванні батька з сином, проте, у зв`язку з його малолітнім віком, він не зможе без неї проводити час з батьком [PERSON] .. Представник Служби у\~справах дітей\~Кривоозерської селищної\~ради Миколаївської\~області в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. В силу положень ст.15 Закону України "Про охорону дитинства", батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю або батьком. Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ст.141\~Сімейного Кодексу\~України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№866\~від 24\~вересня 2008\~року визначено\~питання діяльності\~органів опіки\~та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини. Пунктом 73 вищевказаної постанови визначено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у м.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, відповідно до положень ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. Судом встановлено, що з 16 лютого 2019 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року був розірваний(а.с.8-9). Від шлюбу вони мають спільну дитину - сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено даними свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Конотопським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Конотопському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) 21 вересня 2021 року(а.с.6-7). Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] .. Даними довідки військової частини [NUMBER] від 15 листопада 2024 року з позивача [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина(а.с.5). Згідно відповіді Кривоозерської селищної ради на виконання ухвали Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2024 року №479/1619/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення способу участі батька у вихованні дитини встановлено, що 07 травня 2025 року відбулося чергове засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Кривоозерської селищної ради. Члени Комісії, ознайомившись із матеріалами даної справи, вислухавши матір дитини - [PERSON] , дійшли висновку, що дане питання наразі неактуальне, оскільки матір хлопчика й так не перешкоджає спілкуванню батька з дитиною і [PERSON] не в змозі буде сам виконувати ним же запропонований варіант способу участі у виханні сина, оскільки специфіка його роботи, на даний час, не дозволятиме це зробити. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Процес сімейного виховання дитини включає в себе безліч питань переважно педагогічного характеру. Вони вирішуються або обома батьками, або одним з них за погодженням або мовчазною згодою другого. При цьому презюмується, що батьки дотримуються інтересів дитини. Різного роду суперечності між батьками по питанню виховання дитини повинні долатись самими батьками. Батько (мати), що проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною і право брати участь у її вихованні. Формою здійснення батьківських прав особою, яка не проживає зі своєю дитиною, є участь у вихованні. Така участь передбачає використання різних способів позитивного впливу на дитину, що робить благотворний вплив на формування її особистості. Для цього використовується не лише особистий контакт (спілкування), але й телефонний зв`язок, переписка і т.д. Право на спілкування з дитиною належить до особистих немайнових прав батьків, про що прямо зазначає закон. Порушення цього права, створення умов, за яких неможливе його реалізація, є правопорушенням. Причому порушуються права не тільки батька (матері), але й дитини. Тому дані положення забороняють тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положеннями ст.81\~ЦПК України передбачено обов`язок доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач за позовом, будучи батьком дітей, прагне спілкування із ними, оскільки участь у вихованні та розвитку дітей є його правом та обов`язком. Позивач [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, що підтверджено даними Витягу Міністерства внутрішніх справ України №ФОВА-002566889(а.с.14). Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятковими випадками коли це суперечить інтересам дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони добровільно не дійшли згоди щодо порядку зустрічей батька з його неповнолітньою дитиною. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу із відповідачем ситуація між ними загострилася та стала ще більш конфліктною, дитину для зустрічей не давала, створювала перешкоди у спілкуванні з ними. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердила, що позивач по справі періодично приїздить до сел.Криве Озеро, де зустрічається зі своїм малолітнім сином. Вони бачили, що [PERSON] був з сином, при цьому мати дитини була неподалік. В судовому засіданні не добуто доказів, які б вказували на те, що є причини та підстави перешкоджати позивачу за позовом спілкуванню з його неповнолітнім сином. Враховуючи конфліктність ситуації між батьками неповнолітньої дитини та неможливість самостійно дійти згоди у його вихованні, а також наявність перешкод, які відповідач чинить батьку у спілкуванні з сином, а також його малолітній вік, суд приходить до висновку про доцільність проведення побачень дитини з батьком за присутності матері, оскільки конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, спричиняти на нього негативний вплив. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому, суд встановлюючи порядок побачень батька з сином, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм неповнолітнім сином, визнає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування неповнолітнього сина з батьком відповідає його інтересам. Суд вважає, що спосіб участі батька у спілкуванні з дітьми, запропонований судом, не зашкодить їм, а навпаки дозволить максимально повно урахувати інтереси малолітньої дитини, повністю відповідатиме їх можливостям у повній мірі сприймати піклування кожного з батьків про його здоров`я, фізичний та духовний розвиток.

Outcome: partial