Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

У березні 2025 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 40 962 грн боргу за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 та понесених судових витрат. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 24.10.2019 в особистому кабінеті на офіційному вебсайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» [PERSON] подала заявку на отримання кредиту № 4065038. ТОВ «Мілоан» направлено відповідачці електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого відповідачка підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит № 4065038 від 24.10.2019. Таким чином, відповідачка уклала договір про споживчий кредит № 4065038 від 24.10.2019 з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачці були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10 000 грн. Відповідачка не виконала належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого, 16.06.2020 згідно умов договору відступлення прав вимоги № 001 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». 24.01.2022 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено Договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4065038 від 24.10.2019 в сумі 40 962 грн,з яких: 10 000 грн за тілом кредиту, 24 762 грн за відсотками, 1 200 грн за комісією, 5 000 грн за пенею. Ухвалою судді від 16.04.2025 у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 66). 29.04.2025 до суду з Вінницького міського суду Вінницької області надійшли матеріали відзиву з додатками відповідачки [PERSON] , у зв`язку з передачею за підсудністю цивільної справи № 127/8258/25 за позовом ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У відзиві відповідачка [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог відмовити у частині нарахування відсотків, провадження в справі - закрити. Відзив мотивований тим, що з позовними вимогами вона не згодна, так як договір № 4065038 від 24.10.2019 не містить ознаки кредитного договору, а саме не містить її підпису. Також не надано доказів перерахування кредитних коштів на її рахунок. Зазначає, що позивачем не надані докази, що вона була ознайомлена з умовами наданого кредиту та взагалі отримувала кредитні кошти. Звертає увагу, що розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості та про дострокове погашення суми заборгованості за кредитом. Тому вважає, що позовна заява про стягнення кредитної заборгованості, подана ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до неї з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованою та передчасною (а. с. 70-80). 27.05.2025 до суду через систему «Електронний су» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій просить: - відповідь на відзив прийняти до розгляду та долучити до матеріалів справи № 127/8258/25 за позовом ТОВ «ФК «Пінг-понг» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; - поновити ТОВ «ФК «Пінг-понг» процесуальний строк для надання до суду доданих до клопотання доказів, а саме: правил надання фінансових кредитів ТОВ «Мілоан» (в редакції від 01.10.2019); витяг з додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги № 001 від 16.06.2020; - поновити ТОВ «ФК «Пінг-понг» процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувати від АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (місцезнаходження: вул. Андріївська, 4, м. Київ, 04070, код ЄДРПОУ 14282829, електронна пошта: info@fuib.com) виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з 24.10.2019 по 25.10.2019 включно; - задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ТОВ «ФК «Пінг-понг» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; - розгляд справи проводити за відсутності ТОВ «ФК «Пінг-понг» (а. с. 99-120). 11.06.2025 судом ухвалено поновити процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів та витребувано від АТ «ПУМБ» виписку про рух коштів по рахунку на ім`я [PERSON] (а. с. 122, 123). 23.06.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача Сіміча М. О. надійшло клопотання про долучення доказів, яке ухвалою суду від 09.07.2025 було задоволено у повному обсязі (а. с. 132-140, 144, 145). 17.07.2025 до суду надійшла заява за підписом директора ТОВ «ФК «Солвентіс» Євгена Ланового про зміну назви позивача: з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс». До заяви долучено рішення № 1778 єдиного учасника ТОВ «ФК «Пінг-Понг» від 01 липня 2025 року щодо зміни найменування юридичної особи на ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс» (код ЄДРПОУ 43657029), а також наказ директора ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» № 70-к від 01 липня 2025 року про зміну назви ТОВ «ФК «Пінг-Понг», відповідно до якого з 01 липня 2025 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» перейменовано на ТОВ «ФК «Солвентіс». Відповідно до вказаних документів відбулася зміна повного та скороченого найменування юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (код ЄДРПОУ 43657029) на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс». Повне найменування товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», скорочене найменування ТОВ «ФК «Солвентіс». Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку позовного провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Так як учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 24.10.2019 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 4065038, що підтверджується анкетою-заявою на кредит № 4065038 від 23.10.2019 (а. с. 12) та копією кредитного договору (а. с. 28-30). Відповідно до умов кредитного договору позикодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 10 000 грн на строк 30 днів з 24.10.2019, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію в сумі 1 200 грн. за надання кредиту та проценти за користування кредитом у сумі 7 500 грн, які нараховані за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована. Розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору. Кредитний договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на вебсайті товариства miloan.ua. Водночас [PERSON] підписала графік розрахунків (додаток № 1 до кредитного договору № 4065038 від 24.10.2019), який містить розрахунок заборгованості (в тому числі суми кредиту - 10 000 грн, комісії за надання кредиту - 1 200 грн і процентів за користування кредитом - 7 500 грн) із зазначенням дати платежу 23.11.2019 (а. с. 30 на звороті). Разом з тим, суд не бере до уваги твердження відповідачки про те, що вона не підписувала вказаний вище кредитний договір, так як остання не оспорювала його у судовому порядку. Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на вебсайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим (а. с. 135 на звороті-139). Вказані обставини відповідачка у відзиві не заперечувала, як і не заперечувала той факт, що зобов`язання за кредитним договором нею виконано не було. На виконання умов кредитного договору ТОВ «Мілоан» перерахувало [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на рахунок № [NUMBER] (зазначений у заяві на кредит № 4065038 (а. с. 135 на звороті)) згідно договору № 4065038 кредитні кошти в сумі 10 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2606503 від 24.10.2019 (а. с. 36). На виконання ухвали суду від 11.06.2025 з АТ «ПУМБ» надійшла відповідь від 25.06.2025 № КНО-07.8.5/8350БТ, з якої вбачається, що станом на 11.06.2025 банківська платіжна картка № [NUMBER] не випускалася на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). У зв`язку з чим, банк не може надати виписку по картці № [NUMBER] , яка не випускалася на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а. с. 142, 143). Однак, відповідачкою не надано суду належних і допустимих доказів того, що кредитні кошти не були зараховані на картковий рахунок, вказаний нею у договорі. Таким чином, суд вважає доведеною обставину отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором, і взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачені в договорі строки, грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка не сплачувалась ні новому, ні попередньому кредитору. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 16.06.2020 заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Мілоан» складає 40 962 грн., з яких: 10 000 грн - борг за тілом кредиту, 24 762 грн - борг за відсотками, 5 000 грн - борг за пенею, 1 200 грн - борг за комісією (а. с. 14, 15). Наведений позивачем розрахунок заборгованості у надісланому відзиві відповідачкою не спростований, жодних обґрунтованих заперечень чи альтернативних розрахунків до суду не подано, що свідчить про погодження відповідача із зазначеними сумами. 16.06.2020 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено договір відступлення прав вимоги № 001, відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «Мілоан» і боржниками (а. с. 20-24). На виконання умов договору відступлення прав вимоги № 001 від 16.06.2020 за відступлення права вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило ТОВ «Мілоан» грошові кошти, що підтверджується платіжними інструкціями № 2 від 19.06.2020, № 1 від 04.09.2020, № 108 від 05.08.2020, № 2 від 04.09.2020, № 55 від 16.07.2020 (а. с. 41-43). Згідно витягу з додатку до договору відступлення прав вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4065038 в сумі 40 962 грн, з яких: 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 24 762 грн - заборгованість за відсотками, 1 200 грн - заборгованість за комісією, 5 000 - заборгованість за пенею (а. с. 9). 24.01.2022 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/15, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Пінг-Понг» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Діджи Фінанс» за плату, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Пінг-Понг» свої права грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги (а. с. 31-34). На виконання умов договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022 ТОВ «ФК «Пінг-Понг» виконало повний розрахунок та сплатило грошові кошти ТОВ «Діджи Фінанс», що підтверджується довідкою від 13.11.2024 вих. № 1/15 (а. с. 44). Згідно витягу з додатку до договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022 ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4065038 в сумі 40 962 грн, з яких: 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 24 762 грн - заборгованість за відсотками, 1 200 грн - заборгованість за комісією, 5 000 - заборгованість за пенею (а. с. 10). Відповідно до досудової вимоги від 02.11.2024 № 4065038-АВ, адресованої [PERSON] , адвокат Білецький Б. М., що діє в інтересах ТОВ «ФК «Пінг-Понг», повідомив про відступлення права вимоги за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс» та від ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «ФК «Пінг-Понг», зазначає загальний розмір заборгованості, розмір якої визначено у сумі 40 962 грн та запропонував сплатити вказану заборгованість на рахунок ТОВ «ФК «Пінг-Понг» до 03.12.2024 (а. с. 38). Згідно з вимогами частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає порядок укладення електронного договору. Так пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною 6 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Стаття 527 ЦК України передбачає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 24.10.2019 ТОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання за договором та перерахувало відповідачці кредитні кошти в сумі 10 000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2606503 (а. с. 36). Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору № 4065038 від 24.10.2019 та отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 10 000 грн. Проте, відповідачка неналежно виконує умови договору. Згідно розрахунку, проведеного ТОВ «Мілоан», заборгованість станом 16.06.2020 становить 40 962 грн, з яких: 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 24 762 грн - заборгованість за відсотками, 5 000 грн - заборгованість за пенею, 1 200 грн - заборгованість за комісією (а. с. 14, 15). Крім стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10 000 грн, з відповідачки також підлягає до задоволення вимога про стягнення заборгованості за комісією у сумі 1 200 грн, оскільки вказана комісія була нарахована одноразово разом із наданням кредиту, а не після виникнення заборгованості, тому не може бути віднесена до штрафних санкцій (п.п. 1.5.1 п. 1 кредитного договору) (а. с. 28). Згідно з приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до частин 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання Отже, за своєю правовою природою пеня та штраф є санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання. Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних зобов`язань. За змістом статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Як передбачено у п.п. 4.1 п. 4 вказаного вище кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору позичальник, починаючи з дня продовження строку користування/повернення кредиту та оновлених графіків розрахунків, що складаються у зв`язку з укладенням цих угод, зобов`язаний сплатити на користь товариства пеню у розмірі 2,00 відсотків від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту одержаного позичальником за цим договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення або до досягнення максимально можливого розміру визначеного цим пунктом (а. с. 29). Як вже було зазначено, відповідачка прострочилав виконання своїх зобов`язань зі сплати отриманого кредиту. Зазначене надає право ТОВ «Мілоан» на нарахування пені за прострочення виконання відповідачкою своїх зобов`язань в порядку, визначеному умовами договору та з урахуванням вказаних вище положень закону. ТОВ «Мілоан» на підставі зазначеного вище пункту договору нарахувало відповідачці пеню за прострочення повернення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 000 грн (а. с. 14, 15). Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, зменшення неустойки (зокрема, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені та штрафу) до її розумного розміру. Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання. Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Встановивши обставини у справі, зокрема беручи до уваги співмірність розміру заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язань, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру штрафних санкцій у вигляді пені, що підлягає стягненню з відповідачки, до 50% від суми пені, заявленої позивачем. Таке зменшення розміру пені суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Крім того, на думку суду, пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення. Отже, з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню пеня за прострочення повернення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 500 грн. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Встановлено, що за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 річна процентна ставка становить 1,058.00% (а. с. 28). Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання такі надмірні грошові суми перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Первісний кредитор як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, спонукали у такий спосіб останнього на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, які він не міг оцінити належно. Участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах». У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 «якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також вказувала, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних … з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення,та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання». З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів річних, Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2024 року у справі № 335/4646/22 вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, висновок судів про обмеження стягнення процентів річних. Вказував, що «стягнення заявленої суми процентів річних за таких умов є нерозумним з огляду на непропорційність наслідкам правопорушення, адже матиме наслідком не компенсацію майнових втрат позикодавця, а його збагачення за рахунок позичальника, що несправедливо відносно боржника». Суд також зазначає, що кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 передбачено, що відповідачці кредит надано на 30 днів строком до 23.11.2019, розмір відсотків відповідно до додатку № 1 до цього договору встановлено в сумі 7 500 грн, адже вони були самостійно визначені первісним кредитором саме як проценти за «користування кредитом» в межах строку кредитування (а. с. 30 на звороті). Враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами за кредитним договором не є співмірною сумі кредиту, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансових установ, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за вказаним правочином, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 у розмірі 7 500 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. На підставі договору відступлення прав вимоги від 16.06.2020 № 001 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» (а. с. 20-24). Відповідно до договору факторингу від 24.01.2022 року № 1/15, укладеного між «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019 (а. с. 31-34). Таким чином ТОВ «ФК «Пінг-Понг» є новим кредитором, так як набуло право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 4065038 від 24.10.2019, а тому вправі вимагати погашення відповідачкою заборгованості згідно з кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги позивач повідомив відповідачку шляхом надсилання відповідного повідомлення на адресу зазначену у кредитному договорі. Також позивачем було вжито заходи досудового врегулювання спору шляхом направлення досудової вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором на адресу відповідачки (а. с. 38). Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки, остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором ні на рахунки ТОВ «ФК «Пінг-Понг», ні на рахунки попередніх кредиторів. Згідно зі статтею 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони. Відповідно до статті 90 ЦК України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. При цьому суд ураховує, що зміна найменування юридичної особи тягне тільки правовий наслідок проведення державної реєстрації змін, пов`язаних зі зміною найменування, до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тобто, зміна найменування юридичної особи не тягне на собою правонаступництва у зв`язку з відсутністю нового учасника цивільних відносин, якому мають перейти права та обов`язки особи, яка вибула, та свідчить про юридичну незмінність учасника цивільних відносин. У зв`язку з тим, що змінилось найменування позивача, суд вважає за доцільне робить висновок, що необхідно здійснити заміну найменування позивача у цивільній справі з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс». Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи установлені судом обставини та вимоги викладеного вище чинного законодавства, зважаючи на те, що відповідачкою належним чином не виконано зобов`язання за кредитним договором внаслідок чого утворилась заборгованість, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Таким чином, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 4062038 від 24.10.2019 в розмірі 21 200 грн, з яких: 10 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7 500 грн - заборгованість за відсотками; 1 200 грн - заборгованість за комісією; 2 500 - заборгованість за пенею. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1254 грн 80 коп., виходячи з обрахунку: (21 200 грн (розмір задоволеного позову) х 2 422,40 грн (розмір сплаченого позивачем судового збору згідно платіжної інструкції № 4065038 від 10.03.2025): 40 962 грн (ціна пред`явленого позову)). При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 751/3840/15-ц. Представником позивача надано суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір про надання правової допомоги від 01.11.2024, укладений між ТОВ «ФК «Пінг-Понг» та адвокатом Білецьким Б. М. (а. с. 17-19); додаткову угоду від 03.03.2025 № 4065038 до договору № 43657029 про надання правової допомоги від 01.11.2024 (а. с. 35); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б. М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «Пінг-Понг» щодо стягнення кредитної заборгованості від 03.03.2025 на загальну суму 6 000 грн (а. с. ); акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03.03.2025 № 4065038 на загальну суму 6 000 грн (а. с. 11). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20). Однак зважаючи на складність справи, яка є справою незначної складності, обсяг виконаних адвокатом робіт, зокрема те, що надання правничої допомоги становила лише у складенні позовної заяви та усної консультації, тому необхідно дійти висновку про неспівмірність заявленого до стягнення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000 грн, який є завищеним. За таких обставин, суд визнає доведеним факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн., як такий, що є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціною позову та значенням справи для позивача. Таким чином із [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог витрати на правничу допомогу в сумі 1 813 грн (3 500 грн х 51,8% : 100%).

Outcome: partial