Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної дитини - [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після народження дитини мати постійно залишала дитину вдома разом із батьком та вживала спиртні та наркотичні засоби. Приблизно в 2011 році відповідач переїхала, дитина залишилася проживати разом із батьком, з того часу [PERSON] з дитиною не спілкується, вихованням її не займається та не виконує свої обов`язки по утриманню доньки. Позивач зазначив, що 02 липня 2021 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб та між дитиною та його дружиною склалися близькі відносини. Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву. Від третьої особи до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно доньки: Службою встановлено, що вихованням доньки займається батько [PERSON] , він приділяє належну увагу, підтримує зв`язок з класним керівником, цікавиться успіхами [PERSON] в школі, сам відвідує батьківські збори, допомагає класу, виконує батьківські доручення. Мати [PERSON] до школи не приходила, за весь час навчання [PERSON] в закладі, класний керівник матері не знає. Декларацію заключено з сімейним лікарем КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва, законним представником якої є батько [PERSON] , [PERSON] . Згідно з актом обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON] від 07 квітня 2025 року, їй створено належні умови для проживання, навчання, повноцінного та всебічного розвитку. З письмового пояснення [PERSON] , відомо що вони з мамою не спілкуються, мати не приймає участі у її вихованні. [PERSON] на адресу реєстрації було направлено запрошення до Служби, щоб висловити свою думку з приводу даної ситуації, але зворотнього зв`язку не отримано. На засідання Комісії не з`явилася, де мала змогу поспілкуватися з донькою. Вищенаведене свідчить про свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки. Остання добровільно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 01 листопада 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 06 листопада 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 13 листопада 2024 року відкрито провадження, для розгляду справи у порядку загального позовного провадження /а. с. 38-39/. Ухвалою судді від 26 лютого 2025 року замінено третю особу на Службу у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації /а.с. 65-66/. Ухвалою судді від 10 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду по суті /а. с. 79-80/. 07 серпня 2025 року на за допомогою електронної системи «Електронний суд» від третьої особи у справі Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі представника. У судовому засіданні позивач позов підтримував, просив його задовольнити. Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. III. Фактичні обставини справи. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 663 від 09 квітня 2010 року /а. с. 22/. Донька проживає разом з батьком, матір не проживає з родиною з 2011 року. Відповідно до довідки, яка видана Спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 139 з поглибленим вивченням математики від 17 жовтня 2023 року за № 05-07/135, тато дитини бере активну участь у житті [PERSON] , цікавиться успішністю, спілкується з вчителями /а. с. 21/. Відповідно до характеристики, виданої Спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 139 з поглибленим вивченням математики від 02 вересня 2024 року, батьки розлучені, опікуном дитини являється батько, вихованням займається батько, відвідує збори, спілкується з класним керівником, цікавиться життям доньки, допомагає класу, виконує батьківські доручення. Незважаючи на те, що батько перебуває в лавах ЗСУ, він знаходить час, щоб бути в курсі всіх справ доньки. [PERSON] повністю заходиться на утриманні батька /а.с. 25/. Відповідно до повідомлення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Шевченківського району м. Києва № 905/1 від 24 вересня 2024 року, дитина щеплена за Календарем щеплень відповідно до віку. Відповідно до доповідної записки лікаря педіатра [PERSON] на амбулаторний прийом [PERSON] приходить у супроводі дідуся або батька. Рекомендації лікаря виконуються в повному обсязі /а.с. 23/. Відповідно до акту мешканців будинку від 03 жовтня 2024 року, в квартирі [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с 27/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Отже, суд встановив, що відповідач жодним чином не бере участі у вихованні своєї дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належні умови для розвитку її здібностей, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не цікавиться особистим життям доньки та її справами в школі та відповідно успішністю, не проявляє до неї увагу, що в цілому підтверджує ухилення відповідачем від виконання свого батьківського обов`язку по вихованню дитини. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню, утриманню доньки, не бере участі у її житті, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 211, 20 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved