Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

21.02.2025 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, на обгрунтування вказавши, що в період з 13.06.2014 року по 17.03.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . [INFO] у них народився син - [PERSON] . Після початку повномасштабної війни відповідачка разом з сином та ще двома своїми дітьми виїхала до Республіки Польща. Під час проживання в Республіці Польща відповідачка свої материнські обов`язки належним чином не виконувала, у зв`язку з чим 30.06.2022 року сина [PERSON] у неї було вилучено та, разом з іншими дітьми [PERSON] , передано до опікунського інтернату в м. Лодзь Республіки Польща. З 30.06.2022 року опіку [PERSON] над сином [PERSON] було припинено. З вересня 2022 року [PERSON] проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його повному утриманні. [PERSON] навчається в 5-Б класі ЗЗСО № 20. За час навчання виявив знання високого та достатнього рівнів, має багато друзів серед однокласників. Його вихованням займається він (позивач) та бабуся. Вони допомагають дитині виконувати домашні завдання, контролюють його навчальну діяльність, дбають про розвиток, забезпечують матеріально. Він, як батько, є активним учасником шкільного життя сина, систематично спілкується з класоводом, вчителями відвідує, батьківські збори та виховні заходи. Натомість, відповідачка [PERSON] , за весь час навчання [PERSON] , жодного разу школу не відвідувала, з класоводом та вчителями не спілкувалася, не цікавилася життям дитини. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.03.2023 року з [PERSON] на його користь були стягнені аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.11.2022 року. На підставі вказаного рішення суду, було видано виконавчий лист, який знаходиться на примусовому виконані у Відділі ДВС м. Луцьк Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Станом на 24.01.2025 року у [PERSON] утворилася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 73258,75 грн. У зв`язку з цим, 05.11.2024 року Луцьким РУП, на підставі його заяви, було розпочато кримінальне провадження за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Таким чином, відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків, не виявляє інтересу до здоров`я, виховання, розвитку чи потреб малолітнього сина. Відповідачка не бере участі у житті дитини, не відвідує його, не цікавиться емоційним станом або досягненнями у розвитку, а також не надає жодної матеріальної допомоги на утримання. Вважає, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини. Просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2025 року у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 37). 22.04.2025 року третьою особою - Службою у справах дітей Луцької міської ради суду було надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.04.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 30.07.2025 року від відповідачки [PERSON] на електронну адресу суду надійшли пояснення по суті спору (а.с. 91), в яких остання зазначила, що з позбавленням її батьківських прав відносно сина [PERSON] вона не згідна. На даний момент [PERSON] знаходиться на утриманні бабусі, якій вже 75 років. Батько дитини не працює і ніколи не працював. Так, як в України йде повномасштабна війна, вона хоче, щоб син [PERSON] приїхав у безпечне місце - до неї у Польщу, де знаходяться його мати та брати. Інші заяви по суті справи від учасників даного провадження на адресу суду не надходили. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні зазначеному у позовній заяві. Представник позивача - адвокат Міщук І.В. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Також представник позивача пояснила, що позивач [PERSON] є єдиним доглядальником малолітнього [PERSON] . Позивач є військовозобов`язаним, відстрочки від мобілізації не має, а тому в будь-який час може бути затриманий ТЦК, що негативно відобразиться на правах та інтересах малолітнього [PERSON] . Вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] буде відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи від неї на адресу суду не надходили. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні пояснила, що вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідачка [PERSON] запрошувалася на засідання Органу опіки та піклування, проте в засідання не з`явилася, надіслала письмові заперечення. В своїх заперечення [PERSON] зазначила, що перебуваючи у Республіці Польща вона працевлаштувалася, орендувала нове житло, проживає разом з сином [PERSON] . На засіданні Органу опіки та піклування також було заслухано думку малолітнього [PERSON] , який повідомив, що знає з якого питання його заслуховують, проти позбавлення батьківських прав матері не заперечує, бажає проживати з батьком. Представник третьої особи вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини. В даному випадку найкращі інтереси дитини полягають в тому, що мати без дозволу суду не зможе спілкуватися з дитиною. Пунктом 2 частини 2 ст. 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час, і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які визнано судом поважними. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки [PERSON] , оскільки її неявка в судове засідання є повторною, про день, час, місце проведення судового засідання відповідачка повідомлена належним чином та завчасно, причини неявки в судове засідання не повідомила, заяви клопотання про відкладення розгляду справи від неї на адресу суду не надходили. Крім того, суд вважає, що відповідачка в повній мірі скористалася своїми процесуальними правами, надавши письмові пояснення по суті справи. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 13.06.2014 року по 17.03.2016 року (а.с. 11). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Позивач та малолітній [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 13.11.2024 року, проведеного Службою у справах дітей Луцької міської ради, за адресою: [ADDRESS] проживають: позивач [PERSON] , малолітній [PERSON] , [INFO] та мати позивача - [PERSON] . Мати дитини - [PERSON] проживає в Республіці Польща (а.с. 18). У своєму позові [PERSON] ставить питання про позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав щодо їх спільного сина - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із невиконанням нею з 2022 року своїх обов`язків, визначених ст. 150 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Сімейним кодексом України (далі - СК України) у ст. 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктами 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України імперативно визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України обов`язок доказування факту невиконання відповідачкою своїх батьківських прав покладає саме на сторону позивача. На підтвердження своїх позовних вимог про позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] стороною позивача подано довідку Районного суду району Лодзь-Відзева в Лодзі V відділу у справах сім`ї і неповнолітніх осіб від 03.08.2022 року (а.с. 12-13). З даної довідки вбачається, що в даному відділі на розгляді перебуває справа за участі [PERSON] щодо її батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також за заявою [PERSON] про призначення тимчасового опікуна для малолітніх дітей на підставі закону від 12 березня 2022 року про допомогу громадянам України у зв`язку зі збройним конфліктом на території цієї держави. Також в матеріалах справи наявний лист Опікунського інтернату № 1 в Лодзі від 02.08.2022 року (а.с. 15) з якого слідує, що брати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] поступили до Опікунського інтернату № 1 в Лодзі. Триває судове провадження щодо батьківських прав матері хлопців - [PERSON] . Проте, на момент розгляду даної справи судом, стороною позивача не надано жодних відомостей про результати розгляду вказаної вище справи компетентним судом Республіки Польща, як і не надано відомостей про підстави виникнення зазначеної судової справи. В судовому засіданні сторона позивача зазначала, що підставою порушення вказаної справи в Районному суді району Лодзь-Відзева в Лодзі є невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків внаслідок зловживання спиртними напоями, проте жодних доказів на підтвердження цих доводів суду надано не було. Також, на обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем [PERSON] було подано до суду інформаційні листи КЗ ЗСО «Луцька гімназія № 20» від 22.02.2024 року та від 14.01.225 року, в якій навчається [PERSON] (а.с. 20-21). Зі змісту даних листів слідує, що дитина проживає разом з батьком та бабусею, у неповній сім`ї, батьки розлучені. Вихованням дитини займається батько. Батько є активним учасником шкільного життя сина, систематично спілкується з класоводом, вчителями предметниками, відвідує батьківські збори та виховні заходи. Зі слів батька мати, [PERSON] , проживає за кордоном. За час навчання жодного разу не відвідувала школу, не спілкувалася з класоводом, вчителями, не цікавилася життям дитини. Надаючи правову оцінку вищевказаним доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності як кожному окремо, так і їх достатності і взаємозв`язку у своїй сукупності, суд приходить до такого. На переконання суду, та обставина, що відповідачка [PERSON] не контактує із класним керівником свого сина та не відвідує батьківські збори в жодній мірі не підтверджує факт її ухилення від виконання своїх обов`язків, визначених ст. 150 СК України, оскільки у даному випадку діє презумпція саме такого способу розподілу батьками дитини батьківських обов`язків, які стосуються забезпечення дитиною здобуття освіти. Зокрема, дана домовленість могла виникнути між батьками з огляду на те, що вони розлучені, проживають у різних країнах, їх малолітній син навчається у м. Луцьку, де він проживає разом зі своїм батьком. Вищевказані обставини можуть свідчити про неналежне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина, проте не можуть слугувати підставою для висновку, що відповідачка не виконує їх взагалі. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Судом встановлено, що думка малолітнього [PERSON] щодо розглядуваного питання була заслухана на засіданні Органу опіки та піклування, що відображено у Висновку служби у справах дітей № 91 від 07.04.2025 року. Чинним законодавством України способи з`ясування думки дитини не визначені, суд вважає достатнім, що малолітній [PERSON] був заслуханий на засіданні Органу опіки та піклування, а тому підстав для виклику та заслуховуванні його в судовому засіданні не вбачає. Думка дитини не дорівнює принципу «найкращі інтереси дитини», не завжди думка дитини відображає реальний стан справ. Як правило, коли така категорія справ розглядається судом, дитина вже певний час проживає з одним із батьків. Інколи це стається в період, коли той з батьків, який проживає з дитиною, упродовж тривалого часу перешкоджає спілкуванню дитини з тим, хто проживає окремо. Тому, думка дитини, яка сформована під впливом того з батьків, який проживає з нею впродовж тривалого часу або маніпулює думкою дитини, не дорівнює реальній думці дитини. Тому невідомо, якою б була думка дитини, якби обидва батьки були в рівних можливостях виховувати дитину і впливати на її розвиток. Суд вважає, що думка малолітнього [PERSON] , при вирішенні питання про позбавлення його матері [PERSON] батьківських прав в даному випадку не є визначальною, оскільки дитина тривалий час, з літа 2022 року, проживає окремо від матері, позбавлена спілкування з нею, а тому знаходиться під впливом батька - позивача [PERSON] . З висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради № 91 від 07.04.2025 року вбачається, що [PERSON] 23.03.2025 року надіслала на адресу Служби письмову заяву про те, що вона хоче, щоб син [PERSON] проживав з нею, позивач [PERSON] перешкоджає їй спілкуватися з [PERSON] (а.с. 54-56). Даним доводам відповідачки [PERSON] . Служба у справах дітей Луцької міської ради у своєму висновку не надала жодної оцінки, жодним чином, як вказані вище доводи, так і доводи заяви [PERSON] про те, що вона направляла посилки з речами та солодощами, а також грошові кошти, не перевірила, поклавши в основу висновку лише пояснення позивача та надані ним документи. Дотримання принципу найкращих інтересів дитини при прийнятті будь-яких рішень або дій щодо дитини є одним із конвенційних зобов`язань України, які закріплені у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. При визначенні найкращих інтересів дитини, комітет ООН з прав дитини у «Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги найкращому забезпечення іі інтересів» рекомендує давати оцінку наступним елементам: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення та підтримка відносин (які не шкодять дитині); піклування, захист і безпека дитини, уразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Ані сторона позивача, ані третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не довели, що позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] буде відповідати його найкращим інтересам. Натомість, з пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні, вбачається, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відповідає найкращим інтересам малолітнього [PERSON] , зокрема, але не виключно, тому, що це надасть позивачу право на відстрочку від мобілізації. За таких обставин, суд вважає, що висновок Служби у справах дітей № 91 від 07.04.2025 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] » не є об`єктивним та належним чином обґрунтованим, в ньому не зазначено в чому конкретно полягають найкращі інтереси дитини в даному випадку, а тому не може бути врахований судом у якості доказу на підтвердження позовних вимог. Також у якості доказу на підтвердження свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків сторона позивача подає копію рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.03.2023 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] (а.с. 23-29), а також довідку головного державного виконавця ВДВС в м. Луцьку з розрахунком заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів (а.с. 32-33). З вказаної довідки вбачається, що заборгованість по аліментах [PERSON] за період з грудня 2022 року по грудень 2024 року становить 73258,75 коп. Судом з наданих стороною позивача та третьою особою доказів достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] тривалий час, з 2022 року, проживає в Республіці Польща, місце її проживання відоме позивачу, проте виконавчий лист про стягнення з неї аліментів ним звернено до примусового виконання до органу державної виконавчої служби України. З маючи на меті реальне отримання аліментів за рішенням компетентного суду України з особи, яка проживає за кордоном, позивач, як зацікавлена особа, мав звернутися до компетентних органів іноземної держави для його визнання та виконання, оскільки Україна є стороною кількох міжнародних конвенцій, які регулюють це питання. На час розгляду даної справи судом, стороною позивача не надано жодних доказів про обізнаність, у встановленому законом порядку, відповідачки [PERSON] про стягнення з неї аліментів та пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. Так, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.03.2023 року є заочним, тобто воно ухвалене за відсутності відповідачки [PERSON] , докази отримання вказаного рішення суду [PERSON] в матеріалах даної справи відсутні. Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (п. 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», п. 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції прав людини і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції прав людини. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої та малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст.ст. 1, 9 Конвенції про права дитини). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02.11.2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20); від 02.12.2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20) та інші. Підсумовуючи встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини життя сторін та їх спільного сина, враховуючи взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що позбавлення матері батьківських прав щодо її дитини є крайнім заходом впливу, який на даному етапі життя не відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення відповідачки батьківських прав заявлені передчасно, а відтак задоволенню не підлягають. Разом з тим суд вважає за необхідне попередити відповідачку [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання свого неповнолітнього сина [PERSON] , приділяти йому більше уваги, піклувалися про фізичний і духовний розвиток дитини, цікавитися його навчанням, брати участь у підготовці до самостійного життя, забезпечувати необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням, спілкуватися з ним в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, виявляли інтерес до його внутрішнього світу та сприяти засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі У разі небажання відповідачки змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач [PERSON] не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. У відповідності до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі, в зв`язку з відмовою у позові, суд покладає на позивача. На підставі ст.ст. 164-167 СК України,

Outcome: dismissed