Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , просила здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що у період перебування у шлюбі із відповідачем придбали за договором купівлі-продажу від 19.04.2021 спірну квартиру. Згідно з умовами договору купівлі-продажу від 19.04.2021 покупцем нерухомого майна є [PERSON] . Відповідно до пункту 4 договору ціна квартири становить 469040,00 грн, розрахунки проведені в повному обсязі. Оскільки, майно було придбане в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири. [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] , просить визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Стверджує, що квартира ним придбана за кошти, які надали батьки та сестра, які вони отримали з продажу квартири [ADDRESS] в сумі 158137 грн 5 коп та 52712 грн 5 коп, які безпосередньо отримав [PERSON] . 260000 грн для придбання квартири йому передала [PERSON] , які вона позичила відповідно до розписок від 06.04.2021, 10.04.2021, від 16.04.2021. Таким чином, квартира [ADDRESS] придбана, хоч і в період шлюбу, проте за особисті кошти [PERSON] . Звертає увагу, що він, як і його дружина [PERSON] , не мали фінансової можливості та самостійного достатнього доходу для придбання квартири. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.05.2025 суд постановив відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 06.06.2025 прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 02.07.2025 року суд постановив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка-відповідачка та її представник первісний позов підтримали з підстав викладених у ньому, проти задоволення зустрічного позову заперечили. Допитаний як свідок відповідач-позивач [PERSON] підтримав зустрічний позов, проти задоволення первісного позову заперечив. Зазначив, що кошти на придбання спірної квартири він отримав від продажу квартири [ADDRESS] у розмірі 52712 грн, частка якої йому належала на праві особистої власності, а решту йому позичили матір та сестра. Він мав незначні доходи в той час, а дружина була в декретній відпустці. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 14.02.2014, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2025 у справі №607/24568/24 (а.с. 12). В цьому шлюбі народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За договором купівлі-продажу від 19.04.2021 [PERSON] придбав двокімнатну квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,0 кв.м (а.с.10-11). Відповідно до пункту 4 договору продаж вчинено за 469040,00 грн, які продавці одержали від покупця в повному обсязі. У пункту 18 договору відповідач [PERSON] стверджує, що купівля вказаної квартири здійснюється за згодою своєї дружини [PERSON] , яка надала відповідну заяву та справжність підпису на заяві якої, засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу І.А.Середа 19 квітня 2021 року №287. Право власності на вказану вище квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , номер запису про право власності: 41566854, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2340369761101 (а.с. 5). Також, відповідно до договору купівлі - продажу, 18.04.2021 [PERSON] , [PERSON] (батько відповідача), [PERSON] , [PERSON] (сестра відповідача) продали квартиру за адресою: [ADDRESS] за 210 850 грн. Відповідачем надано розписки: - від 06.04.2021 відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 130000 грн та зобов`язалася повернути до 06.04.2023; - від 10.04.2021 відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 100000 грн та зобов`язалася повернути до 10.04.2022; - від 16.04.2021 відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 грн та зобов`язалася повернути до 16.04.2022; - від 16.04.2021 відповідно до якої [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти 260000 грн для придбання квартири по [ADDRESS] . Судом досліджено відомості про доходи позивача за період із 01.01.2014 по 02.04.2023 (а.с. 101 - 105) та відповідачки за період січень 2014 - квітень 2025 (а.с. 112-117). Допитана як свідок [PERSON] показала, що [PERSON] в квітні 2021 позичила в неї гроші в сумі 30000 грн для купівлі квартири брату. Крім того, вона відмовилася в користь брата від частки грошей, які мала отримати від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] показала, що у зв`язку із тим, що в сина народилося двоє дітей, квартира по [ADDRESS] була замала, а тому, вирішили її продати та купити більшу. Оскільки син мав незначні доходи, а невістка перебувала у декреті, то вона позичила гроші в знайомих та передала їх сину. Крім того, гроші від продажу квартири по [ADDRESS] також передали сину. [PERSON] показала що [PERSON] в квітні 2021 позичила в неї гроші в сумі 100000 грн для купівлі квартири сину. [PERSON] показав що [PERSON] в квітні 2021 позичила в нього гроші в сумі 130000 грн для купівлі квартири сину. Заслухавши учасників, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Верховний Суд в постановах від 27.01.2020 у справі № 442/8047/16-ц та від 29.01.2021 року по справі № 161/14048/19 зробив правовий висновок, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, суд виходить із такого. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що на підставі пункту 3 частини першої статті 57 СК України, який передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, спірну квартиру він придбав за особисті кошти, зокрема із коштів наданих родичами та від продажу частки квартир, яка належала йому на праві особистої власності. Разом з тим, як видно із змісту договору купівлі-продажу від 19.04.2021 [PERSON] стверджує, що купівля вказаної квартири здійснюється за згодою своєї дружини [PERSON] , яка надала відповідну заяву та справжність підпису на заяві якої, засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу І.А.Середа 19.04.2021 №287 (п. 18). Вказаний договір є дійсним, не оспорювався. (На вказану обставину також звертає Верховний Суд у своїй постанові від 20.05.2020 у справі №607/3081/17). Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22. Тобто, позивач знав, чи повинен був знати, що придбане під час перебування у шлюбі майно буде спільною сумісною власністю. Однак, придбаваючи вказане майно не обумовив в договорі те, що майно є його особистою власністю, навпаки, право власності оформлено на нього, отримано згоду дружини на придбання майна у спільну сумісну власність. Встановивши, що спірна квартира набута [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладених за нотаріально посвідченої згоди дружини щодо його набуття у спільну сумісну власність подружжя, суд дійшов висновку про відсутність підстав для висновку про набуття позивачем за зустрічним позовом квартири в особисту приватну власність. Суд відхиляє покликання [PERSON] на те, що квартира придбана, зокрема, за кошти, одержані від матері, які вона отримала у борг, та інших родичів, які ґрунтуються на розписках та показаннях свідків. Показання [PERSON] (сестра) та [PERSON] (мама) не є достатніми для висновку про спростування презумпції спільності майна подружжя, оскільки вказані особи є зацікавленими у вирішенні спору. Також, сам факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його матір`ю, що в розумінні вимог статті 57 СК України могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було. Посилання на те, що кошти для придбання спірного будинку були особистими коштами матері відповідача, також не може свідчити про те, що вони є особистим майном самого відповідача, за відсутності у справі інших доказів цього факту. Такі висновки викладені суду відповідають роз`ясненням наданим у постанові Верховного Суду у справі № 695/2112/16-ц від 06 квітня 2021 року. Отже, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] по визнання особистою власністю слід відмовити. Вирішуючи позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд виходить із такого. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Зважаючи на те, що судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] набута сторонами за час шлюбу, не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, іншого майна подружжя не встановлено, тому, позов про визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири слід задовольнити. При зверненні до суду [PERSON] сплатила 9958,08 грн судового збору. Зважаючи на те, що її позов задоволено, в силу статті 141 ЦПК України вказану суму в її користь слід стягнути із відповідача за первісним позовом [PERSON] .

Outcome: approved