Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» через систему «Електронний суд» звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №5516074 від 15.04.2023 в сумі 58 353 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422 грн 40 коп. Позов обґрунтовує тим, що 15.04.2023 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено кредитний договір № 5516074, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 грн строком на 30 днів під 0,01% річних з додатковими комісіями. Відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків та комісії. Право вимоги за договором було передано ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на підставі Договору відступлення прав вимоги № 103-МЛ від 28.08.2023 року. Позивач стверджує, що договір укладено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Зважаючи на вказане, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] через представника [PERSON] подав відзив на позовну заяву 06.03.2025 через підсистему «Електронний суд». У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на недостатність доказів укладення договору, а саме: копія кредитного договору № 5516074 від 15.04.2023 року не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки не підтверджує використання електронного цифрового підпису чи іншого засобу, що дозволяє ідентифікувати підписанта. Відсутність первинних бухгалтерських документів: Позивач не надав первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування 15 000 грн на рахунок відповідача, зокрема оригінал платіжного доручення № 98200994. Неправомірність відступлення права вимоги, відповідач ставить під сумнів правомірність Договору відступлення прав вимоги № 103-МЛ від 28.08.2023 року, посилаючись на відсутність оригіналу цього документа та Реєстру прав вимоги (боржників). Позивач, через представника [PERSON] , подав відповідь на відзив 20.03.2025 через підсистему «Електронний суд» з пропуском строку на 9 днів, після 11.03.2025. Одночасно з відповіддю на відзив позивач подав клопотання про витребування доказів, а саме інформації від АТ «Райффайзен Банк» про перерахування 15 000 грн на рахунок відповідача за платіжним дорученням № 98200994. Представник відповідача [PERSON] подав клопотання 23.03.2025 про залишення відповіді на відзив без розгляду через порушення позивачем строку, встановленого ухвалою від 17.02.2025 року, та відсутність пояснень щодо наявності поважних причин пропуску процесуального строку. Ухвалою суду від 17 лютого 2025 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 17 березня 2025 року суд задовольнив клопотання відповідача про витребування доказів, зобов`язавши позивача надати до 01.04.2025 року: -оригінал Договору факторингу № 103-МЛ від 28.08.2023 року; -оригінал Реєстру прав вимоги (боржників) до Договору факторингу; -оригінал електронного кредитного договору № 5516074 від 15.04.2023 року; -оригінали додатків № 1 та № 2 до кредитного договору; -оригінал анкети-заяви на кредит від 15.04.2023 року та хронологію вчинення дій щодо укладення договору; -оригінал платіжного доручення № 98200994 від 15.04.2023 року. Позивач не виконав зазначену ухвалу, не надав витребувані документи та не пояснив причин їх неподання. Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року задоволено клопотання відповідача про залишення відповіді на відзив без розгляду, оскільки позивач порушив строк, передбачений ч. 4 ст. 179, ч. 2 ст. 222 ЦПК України і не подав клопотання про поновлення строку чи пояснень про причин пропуску та відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів від АТ «Райффайзен Банк». Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі письмових доказів, дійшов наступних висновків. Позивач стверджує, що кредитний договір № 5516074 від 15.04.2023 року укладено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Копія довідки про ідентифікацію, додана до позовної заяви, частково підтверджує підписання договору відповідачем. Судова практика Верховного Суду постанови у справах № 404/502/18 від 12.06.2019, № 732/670/19 від 15.01.2020, № 524/5556/19 від 22.04.2020, № 243/6552/20 від 10.03.2021 визнає правомірність таких договорів. Однак позивач не виконав ухвалу від 17.03.2025 року, не надавши оригінал договору № 5516074 та додатків до нього, що унеможливлює перевірку автентичності документа та відповідності вимогам ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Пункт 3.2.6 кредитного договору № 5516074 дозволяє відступлення права вимоги без згоди позичальника, що відповідає ст. 512 та ст. 514 Цивільного кодексу України. Позивач надав копію Договору відступлення прав вимоги № 103-МЛ від 28.08.2023 року та витяг з реєстру боржників від 10.10.2024 року. Суд звертає увагу, що витяг сформовано 28 серпня 2023 року та підписано представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Мих Вікторією Олегівною. Проте на підтвердження повноважень зазначеного представника суду надано довіреність від ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» від 10 вересня 2024 року. Суд задовольнив клопотання представника відповідача про витребування від позивача, зокрема, оригіналу договору відступлення права вимоги від 28.08.2023 та оригіналу реєстру боржників до зазначеного договору. Виконання позивачем ухвали надало б змогу суду з`ясувати, чи перейшло право вимоги до позивача від первісного кредитора чи ні. Проте неподання оригіналу Договору № 103-МЛ та Реєстру прав вимоги, як того вимагала ухвала від 17.03.2025 року, а також відсутність доказів наявності у представника позивача повноважень на формування витягу з реєстру боржників станом на 28.08.2023, ставить під сумнів достовірність наданих копій. Позивач не виконав ухвалу від 17.03.2025 року, не надавши витребувані оригінали документів, і не пояснив причини неподання, що порушує ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позивач, всупереч наданим процесуальним правам та у порушення процесуальних обов`язків, не довів належними, допустимими та достатніми доказами перехід права вимоги до відповідача у правовідносинах, що виникли між [PERSON] та первісним кредитором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності. Позивач зобов`язаний довести обставини, на які посилається, що передбачено ст. 81 ЦПК України. Неподання оригіналів документів, порушення строків подання відповіді на відзив та клопотання про витребування доказів свідчать про неналежне виконання позивачем процесуальних обов`язків. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed