Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом, у якому прохала зобов`язати Першу Полтавську державну нотаріальну контору зняти арешт із квартири [ADDRESS] , який було накладено Першою Полтавською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 03.02.2003 р. в межах кримінального провадження. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності є власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] . Також власниками вказаної квартири у рівних частках є діти позивачки та її брат - [PERSON] , який помер [INFO] . Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті брата, а також здійснити реєстрацію права власності на житло, позивач звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Т.Є. Проте позивачу стало відомо, що на вказану квартиру накладено арешт на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 03.03.2003 року. У зв`язку із вказаним арештом, позивач позбавлена можливості реалізувати свої права, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 22.07.2024 року дана справа передана за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 04.09.2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі. Постановою Полтавського апеляційного суду від 25.02.2025 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 04.09.2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2025 року цивільну справу розподілено на суддю Л.В.Гольник. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 12.03.2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.04.2025 року витребувано у Ленінського районного суду м. Полтави належним чином засвідчену копію ухвали цього суду від 03.02.2003 року, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] у кримінальній справі відносно [PERSON] , а також копію рішення суду, яким закінчено провадженні у справі відносно [PERSON] . 25.04.2025 року Октябрський районний суд міста Полтави перейменовано на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України № 4273-ІХ від 26.02.2025 року. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 20.05.2025 року замінено у справі первісного відповідача - Першу Полтавську державну нотаріальну контору на належного відповідача Полтавську обласну прокуратуру. Залучено Першу Полтавську державну нотаріальну контору як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. 25.06.2025 року від представника позивача - адвоката Маліченка М.А. надійшла заява про зміну предмета позову у справі: припинити обтяження, а саме арешт, зареєстрований Першою Полтавською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Полтави від 03.02.2003 року, на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.03.2005 року за реєстраційним номером обтяження: 1767811. 10.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначена справа до судового розгляду. 25.06.2025 року від Полтавської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, у якому зазначають про те, що у даній справі відсутній спір між позивачем та відповідачем, адже Полтавська обласна прокуратура не є особою, яка у будь-який спосіб порушує, не визнає чи оспорює право власності позивача [PERSON] . При цьому, також зазначають, що арешт на зазначену квартиру, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави 03.02.2003 року, тому Ленінський районний суд м. Полтави , як юридична особа, може нести права та обов`язки, бути стороною у цивільній справі. Наразі в Полтавській обласній прокуратурі не встановлено даних щодо здійснення прокурорами обласної прокуратури досудового розслідування, наглядом за досудовим розслідуванням у кримінальних справах, або процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо даного майна, та відсутні будь-які матеріали та відомості щодо обставин накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Оскільки Полтавська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у справі, права позивача ніяким чином не порушила, прохали в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 116-117). 30.06.2025 року надішла відповідь на відзив представника позивача, в якій представник позивача не погоджується з доводами відповідача , зокрема з тим, що заявлені Позивачем позовні вимоги не стосуються відповідача, оскільки скасування арешту майна шляхом внесення відповідних записів у Державний реєстр речових прав не входить до компетенції органів прокуратури; що між Позивачем та Відповідачем відсутній спір про право, адже Відповідач не є особою, яка у будь-який спосіб порушує, не визнає чи оспорює право власності Позивача, а тому позов пред`явлений до неналежного відповідача. Зі змісту вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 14.02.2003 року у справі № 1-124/2003, а також відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладення арешту на квартиру [ADDRESS] відбувалося в межах розгляду відносно [PERSON] кримінальної справи. З урахуванням того, що кримінальна справа відносно [PERSON] розглядалася Ленінським районним судом м. Полтави, тому відповідно до положень чинного на той час кримінально-процесуального законодавства підтримання державного обвинувачення (в рамках якого прокурори мали вживати усіх передбачених законом заходів для усунення порушень закону) відносно [PERSON] мав здійснювати прокурор районної прокуратури, яка підпорядковувалася прокуратурі Полтавської області, правонаступником якої є Полтавська обласна прокуратура. Отже, порушення права позивача на прийняття спадщини, квартири [ADDRESS] є наслідком дій органів прокуратури, які підпорядковувалася прокуратурі Полтавської області, правонаступником якої є Полтавська обласна прокуратура, яка і є належним відповідачем у даній справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц зазначено, що «на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі…» суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.09.2023 року у справі № 454/423/15 (а.с 121-124). 07.07.2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив Полтавської обласної прокуратури, в якій відповідач наполягав на тому, що Полтавська обласна прокуратура не є належним відповідачем, а тому просили відмовити у задоволенні позову (а.с.126-127). У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та прохав його задовольнити. Представник відповідача прохав відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі. При прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку наявним у справі доказам дійшов таких висновків. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності є власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] . Також власниками вказаної квартири у рівних частках є [PERSON] , [PERSON] та - [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ), який помер [INFO] (а.с. 9-10,15). Право власності даними особами набуте на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане 13.03.2006 р. згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядженням від 13.03.2006 р. № 192 (а.с. 6). Маючи намір отримати спадок, який залишився після смерті брата позивача - [PERSON] , а також здійснити реєстрацію права власності на житло, позивач звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Оканенко Т.Є. з метою оформлення своїх прав. Проте було з`ясовано, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 03.03.2003 р. У зв`язку із наявним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записом про арешт квартири (реєстраційний номер 2446728POLTAVA1), приватний нотаріус Оканенко Т.Є. повідомила позивача про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину до вирішення питання про зняття арешту (а.с. 11). Відповідно до вироку Ленінського районного суду від 14.02.2023 року [PERSON] був засуджений вироком місцевого Ленінського районного суду м. Полтави від 14.02.2003 року у справі №1-124/2003 року за ч.2 ст. 286 КК України. Як було встановлено судом арешт на вказану квартиру було накладено у зв`язку із розглядом кримінальної справи у відношенні [PERSON] , 1972 року народження, проживаючого у [ADDRESS] . На даний час ухвала Ленінського районного суду м. Полтави від 03.02.2003 року, якою було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] відсутня, оскільки матеріали справи №1-124/2003 знищені у зв`язку із закінченням терміну архівного зберігання. Позивач зазначає, що вона є власником та спадкоємцем майна, на яке накладено арешт, що порушує її права та перешкоджає оформленню спадщини після смерті її брата. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Правова природа арешту майна не змінилася і при прийнятті нині чинного законодавства України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Так , відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідністю прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказане узгоджується із позицією відображеною у Постанові Верховного Суду від 17.03.2023 року у справі № 363/2043/20. Суд вважає, що Полтавська обласна прокуратура є належним відповідачем у справі, оскільки саме на прокуратуру покладений обов`язок здійснення процесуального керівництва у кримінальних провадженнях. Арешт на спірне майно було накладено в рамках кримінальної справи, даний арешт був заходом тимчасового характеру, тому подальша доля обтяженого майна мала бути вирішена під час прийняття рішення у кримінальній справі №1-124/2003, чого зроблено не було, що в свою чергу і призвело до необхідності звернення позивача із позовом у порядку цивільного судочинства з метою захисту своїх законних прав. Нотаріальна контора лише здійснювала виконання ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 14.02.2003 року у справі №1-124/2003 та внесла відомості про обтяження до реєстру. Оскільки арешт із спірного майна, накладеного у кримінальній справі №1-124/2003 до цього часу не припинений, а продовження його застосування порушує законні права позивача та позбавляє її як власника майна здійснювати свої правомочності щодо нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , а отже захист вказаних прав в порядку цивільного судочинства є ефективним способом захисту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, про припинення обтяження - арешту, що зареєстрований Першою Полтавською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Ленінського районного суду міста Полтави від 03.02.2003 року, на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] (зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.03.2005 року за реєстраційним номером обтяження: 1767811).

Outcome: approved