Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

До Хотинського районного суду Чернівецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення. Позивач в обґрунтування позовної заяви зазначає, що 24 лютого 2017 року у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за актовим записом № 233 було зареєстровано шлюб між ним та відповідачкою. Від спільного подружнього життя у них із відповідачкою народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відносини припинилися та вони почали жити окремо з початку 2025 року. Шлюб розпався через невідповідність характерів, різні погляди на життя, постійні суперечки, тому їхнє примирення, як подружжя, неможливе, так як втрачено почуття любові. Вони як подружжя не ведуть спільного побуту та не підтримують жодних шлюбних відносин. Позивач зазначає, що за весь період окремого проживання, вони як подружжя зрозуміли, що почуття любові втрачено через постійні суперечки та різні погляди на життя, що у них немає нічого спільного крім дітей. Сім`я розпалася повністю та існує лише формально, тому збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідача. Син - [PERSON] , [INFO] , відвідує навчальний заклад, в якому характеризується позитивно, зовнішній вигляд завжди належний, дитина розвинута відповідно до віку, батько бере активну участь у розвитку та вихованні сина, забезпечує високий рівень навчання, відвідує батьківські збори. Позивач вказує, що мати дитини протягом останніх пів року не займається ні вихованням, ні матеріальним утриманням, ні розвитком сина. Встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини необхідне з метою захисту прав та законних інтересів малолітнього сина , а також прав та інтересів, як батька, який займається самостійним вихованням та утриманням сина. Підтримуючи вищевикладене, позивач просить суд розірвати шлюб, залишити малолітнього сина [PERSON] на повному самостійному вихованні, утриманні та проживанні батька та встановити факт перебування на повному самостійному вихованні, утриманні та проживанні батька [PERSON] дитини [PERSON] . Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 22.07.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 04.08.2025 прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотань про розгляд справи із повідомленням (викликом) сторін та заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило. Сторони в судове засідання не викликалися. 01.08.2025 від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити без його участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 04.08.2025 від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій вона вказує, що тривалий час не проживає разом із позивачем, в неї є інша сім`я, а їхній шлюб носить формальний характер. Син - [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований та проживає з батьком та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано 24 лютого 2017 року Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 233, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені і вони не бажають зберегти сім`ю. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам сторін, а тому шлюб має бути розірваний. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини. Як встановлено судом, від шлюбу у сторін є діти: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серія [NUMBER] , серія [NUMBER] . Згідно довідки Чернівецького ліцею №14 Чернівецької міської ради від 29.07.25 № 174, [PERSON] , [INFO] , навчається у 2-А класі Чернівецького ліцею №14 Чернівецької міської ради. Батько учня - [PERSON] систематично відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням та поведінкою дитини, підтримує тісний зв`язок з класним керівником та адміністрацією ліцею. Відповідно до довідки музичного керівника клубу «Нотознайка» [PERSON] , з січня 2025 року [PERSON] відвідує вказаний гурток. За весь час відвідування «Нотознайки» дитину на заняття приводив батько - [PERSON] , який також бере учать у творчому житті дитини, цікавиться його успіхами, оплачує заняття. Згідно витягу з ІАС «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 31.07.2025 р., [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості немає, у розшуку не перебуває. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також взявши до уваги позицію матері, яка вказує, що син - [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає з батьком, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , так як це відповідає найкращим інтересам дитини. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки мати має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Щодо встановлення юридичного факту. Із матеріалів справи вбачається, що син [PERSON] , [INFO] зареєстрований разом зі своїм батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади № 2025/009609104 від 16.07.2025 р. та № 2025/009608462 від 16.07.2025 р. В письмових поясненнях свідок [PERSON] , [INFO] , підтвердила той факт, що приблизно з січня 2025 року та на даний час тільки батько похресника [PERSON] - [PERSON] самостійно виховує та утримує свого сина, займається його розвитком, дитина завжди охайно та гарно вдягнена, має хороший настрій. Він старається зробити для дитини всі умови для хорошого розвитку. В письмових поясненнях свідок [PERSON] , [INFO] , вказав, що [PERSON] є хорошим батьком, який самостійно утримує та виховує свого сина. Піклується про здоров`я, займається розвитком дитини, гуляє на дитячій площадці, дитина завжди має гарний вигляд. Він дуже хороший батько та намагається дати дитині все якнайкраще. Мати останнім часом не займається ні вихованням, ні утриманням сина. Згідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи все вище викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взявши до уваги заяву відповідача, яка міститься в матеріалах справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову на відповідача. Позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати з приводу встановлення юридичного факту не відшкодовуються. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved