Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 32,8 кв.м, загальною площею 75,4 кв.м.. На обґрунтування позову зазначено, що позивачу відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Волноваської держнотконтори Петренко В.Е. 23.07.1999 року, належить житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 32,8 кв.м. Також позивач звертає увагу, що відповідно до рішення міського голови Волноваської міської ради Волноваського району Донецької області «Про перейменування вулиць та провулків міста Волноваха» від 16.10.2015 року № 6/59-1481 вул. [PERSON] (Чапаева) була перейменована на [ADDRESS] . З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди завданої країною-агресором позивачка 05.02.2025 року звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою №65016784 про реєстрацію прав власності на будинок. Однак, 16.04.2025 року отримала рішення № 78441079 про відмову в проведенні реєстраційних дій мотивоване тим, що: «…Волноваська міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією російською федерацією. Наразі доступ до реєстрових книг та реєстраційних справ, зберігачем яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «Волноваське бюро технічної інвентаризації», - відсутній. Підприємство та документація не евакуйовані та знаходяться на тимчасово окупованій території…». Отже, здійснити реєстрацію права власності на будинок позивачки з причин викладених в Рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій не можливо. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 26 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10 червня 2025 року до суду надійшов відзив відповідача, в яких представник відповідача Шпак О.М. просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На обґрунтування відзиву зазначено, що позивач не зазначив, яким саме чином військово-цивільна адміністрація порушила його права, не обґрунтував свої позовні вимоги та не надав суду доказів на їх підтвердження, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Зауважено, що відповідач не оспорював права власності позивача на нерухоме майно і не здійснював жодних дій які б свідчили про його невизнання. Отже притягнення за цим позовом Волноваської міської ВЦА у якості відповідача є безпідставним та суперечить нормам процесуального законодавства. Отже з огляду на відсутність факту порушення відповідачем прав позивача та за відсутності, власне, спору про право, вважаємо що справа не підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Позивач та представник позивача Левада Є.Л., про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися. До початку судового засідання представник позивача Левада Є.Л. надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його та позивача участі. Представник відповідача, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився. До початку судового засідання представник відповідача Шпак О.М. надала заяву про розгляд справи без присутності представника відповідача за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 липня 1999 року, посвідченого 23 липня 1999 року державним нотаріусом Волноваської держнотконтори Петренко В.Е. та зареєстрований у реєстрі за №1-1792, позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 32,8 кв.м. Також на вказаному договорі містяться відомості про його реєстрацію 28 липня 1999 року в бюро технічної інвентаризації м. Волноваха (а.с.8-9). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивач є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). З 27 листопада 2002 позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). З копії домової книги за адресою: [ADDRESS] , встановлено наявність запису про те, що позивач є власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу 23 липня 1999 року, р.1-1792 (а.с.13-16). Відомості про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні (а.с.48,49). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради від 16 квітня 2025 року №78441079, відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки для підтвердження права власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , було направлено запит до Волноваської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області. Згідно отриманої відповіді Волноваська міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією російською федерацією. Наразі доступ до реєстрових книг та реєстраційних справ, зберігачем яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «Волноваське бюро технічної інвентаризації», - відсутній. Підприємство та документація не евакуйовані та знаходяться на тимчасово окупованій території (а.с.24). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд виходить з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за позивачем права власності.

Outcome: approved