Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

26.12.024 року позивач звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів, в якому просить визнати відсутнім зобов`язання Позивача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , як позичальника за угодою/Договором № 24091137102565 від 11.09.2024 року на суму 27 999,00 гривень зі списання коштів з емітованого АТ КБ «Приватбанк» електронного платіжного засобу картка 5457 08 25 0082 3740; збов`язати АТ КБ «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570, скасувати нараховані відсотки за кредитом Оплата частинами за прострочку по кредиту: зобовязати відповідача АТ КБ «Приватбанк» відновити залишок коштів на рахунку позивача до того стану, в якому він був перед виконанням транзакцій зі списання коштів на суму 27 999,00 гривень від 11.09.2024 року; стягнути з Відповідача АТ КБ «Приватбанк» користь Позивача [PERSON] 2 799,00 гривень компенсації моральної шкоди та 6 000,00 гривень витрат на професійну правничу (правову) допомогу. В обгрунтування позову посилався на те, що 11.09.2024 року невстановлені особи шляхом несанкціонованого заволодіння особистими даними Позивача [PERSON] , оформили онлайн-кредити у ряді фінансових/банківських установ, а саме ПАТ «Приватбанк»/АТ КБ «Приватбанк», надалі - Відповідач, АТ «Державний ощадний банк України», без його відома, дозволу на використання , поширення конфіденційної інформації . Заявою від 12.09.2024 року [PERSON] звернувся до відділу поліції №1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо використання невстановленими особами його конфіденційних даних з метою оформлення онлайн-кредитів в ряді фінансових/банківській установах, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, № кримінального провадження 12024152020001179 та матеріалами кримінального провадження, що надійшли до суду на виконання вимог Ухвали у справі 490/13/25 та подані представником Позивача. Вищевказаним подіям передувало використання невстановленими особами несанкціонованого використання мобільного номеру + 380 95 71 60 798 11 вересня 2024 року , з використанням якого 11.09.2024 року оформлено кредит за банківським продуктом відповідача «оплата частинами», а також перерахування грошових коштів з банківського рахунку Позивача на користь третьої особи від імені Позивача. Позивач є абонентом оператора мобільного зв`язку ПРАТ «ВФ Україна» та користується номером [NUMBER] . З метою попередження наступного несанкціонованого використання фінансового номеру Позивач 11.09.2024 року телефонував Відповідачу на гарячу лінію, що підтверджується Листом від 02.04.2025 року, наданому до суду на виконання вимог Ухвали. 11.09.20024 року позивач дізнався про начебто укладення між ним та Відповідачем банківського кредитного продукту Оплата частинами у розмірі 27 999,00 гривень на строк 09 місяців з метою придбання побутової техніки (мобільний телефон) у мережі магазинів побутової техніки КОМФІ/ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» Листом від 02.04.2025 року ТОВ «Комфі Трейд» на виконання вимог Ухвали від 27.02.2025 року надав відповідь про те, що товар, яким є мобільний телефон та стартовий пакет. Покупку та видачу придбаних товарів здійснено в магазині Комфі у [ADDRESS] . Під час оформлення інтернет-замовлення , покупцем було зазначено ім?я «Аркаша» та номер телефону [NUMBER] . Згідно з даними фіскального чеку, товар був отриманий 11.09.2024 року о 18:21:52 годині. В результаті шахрайських дій на його ім`я були оформлені наступні кредити - в АТ КБ «ПриватБанк» (Відповідач) 27 999,00 грн (оплата частинами), а також в АТ «Державний ощадний банк України» перерахування власних грошових коштів з банківського рахунку Позивача на користь третьої осоюи в іншому банку у загальному розмірі 25 850,00 грн. Проте АТ КБ Приватбанк відмовивїй у визнання видачі кредиту Оплата частинами в результаті здійснення шахрайських дій . Наразі щомісячно за його карткою здійснюється мінусове списання грошових коштів за оплатою частинами. Самостійно та у добровільному порядку Відповідач відмовляється визнати оформлення кредиту Оплата частинами шляхом здійснення шахрайських дій, та, відповідно, відмовляється поновити кредитний ліміт станом на 11.09.2024 року у розмірі 27 999,00 грн та повернути безпідставно списані гроші. А тому він змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. В обгрунтування підставності позовних вимог зазначає, що з аналізу ст. 1066,1068,171 ЦК України, тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк в свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому, у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність. Позивач не вчиняв розпорядження щодо списання/перерахунку коштів, та не вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків. Також згідно з Законом України «Про платіжні послуги» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Крім того, згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам статей 76, 81 ЦПК України. Позивач негайно повідомив обслуговуючий банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку, звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, проте Банком в порушення норм закону та пунктів Умов та правил, Банк не виконав його розпорядження щодо блокування коштів на картрахунку та допустив списання грошей з картки на користь магазину Комфі поза операційним банківським часом, що свідчить про те, що банк не мав підстав для списання коштів з рахунку. Також зазначає, що вказаними неправомірними діями Банку позивачу завдано моральної шкоди, що полягає в наступному:інформація про зникнення значної суми коштів з рахунку сама пособі є стресовою і викликала душевні хвилювання; відмова відповідача в поновленні порушених прав позивача викликала відчуття безпорадності, стурбованості щодо порушення основних конституційних засад, що також сприяло душевному хвилюванню, що також підсилено було його станом здоров`я ; у зв`язку з неможливістю користуватися банківськими послугами позивач був змушений порушити свій звичний ритм життя, наприклад оплачувати комунальні послуги в касах та терміналах, витрачаючи на це значно більше часу у порівнянні з оплатою через систему «Приват-24» ; позивач вимушений був спрямувати значні зусилля для відновлення своїх порушених прав. Зокрема, це потребувало участі спільно з адвокатом у підготовці позовної заяви та доданих до неї документів, що відволікло значний час, сприяло зменшенню його звичного способу життя. З урахуванням характеру порушень, їх тривалості та розміру в грошовому виразі, позивач вважає, що справедливим буде відшкодування моральної шкоди в розмірі 10% від безпідставно нарахованого кредиту оплата частинами. 19.02.2025 року від представника АТ "ПриватБанк" адвоката Шевченка А.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив поновити строк подання відзиву та відмовити в задоволені позову . В обгрунтування своїх заперечень зазначають, що між [PERSON] та ПриватБанком 11.09.2024 року був укладений договір про надання банківських послуг у вигляді підписання анкети-заяви, фактом підписання позивач погодився з тим, що він ознайомився і згоден з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді; анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, пам`яткою і Тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. На підставі цього позивачу було надано кредитну картку , якою він користувався з 25.01.2022 року , ключем до карткового рахунку є пластикова картка та фінансовий номер мобільного телефону , який він вказав в заяві від 25.01.2022 року. Згідно підписаних Анкет-заяв, [PERSON] зобов`язався ознайомлюватись самостійно на офіційному сайті банку: https://privatbank.ua/terms із змінами Умов і правил надання банківських послуг. 11.09.2024 року за допомогою вказаної кредитної картки [PERSON] було оформлено кредитний договір «Оплата частинами» : №24091137102565 на суму 27 999,00 грн , найменування договру "Оплата частинами" на строк 09 місяців - договір оформлено у 17:46:30 годину у магазині Комфі (в місті Кривий Ріг, як з?ясувалося пізніше, про що є докази) для купівлі мобільного телефону. Кредитний договір укладено через платіжний додаток [PERSON] -систему приват24 з використанням простого електронного підпису- кнопка «підтверджую» в Приват24 Позивача з підтвердженням за Фінансовим номером телефону : [NUMBER] .Підтвердження оформлення (авторизації операцій) в даному випадку було з фінансового номеру телефону позивача . Позивачем не надано доказів, що він телефоновула на гарячу лінію Банку щодо блокування його карток, звернулася він до банку 14.09.2024 року, таким чином, звернення позивача до банку з повідомленням про блокування кредитного рахунку відбулось вже після виконання операцій по карті позивача. Відповідно до п.2.1.412.9 Умов клієнт несе відповідальність за всі операції , які супроводжуються авторизацією, до моменту звернення клієнта в Банк і блокування Картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в Стоп-лист Платіжної системи Банку. У Приватбанку існує надійна систему захисту рахунків Клієнтів Банку і без розголошення персональних даних неможливо отримати доступ до рахунку.Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. За такого Банк вважає позовні вимоги необгрунтованими. Також зазначають, що у позовній заяві не доведено доказів спричинення моральної шкоди. 24.02.2025 року на адресу суду від представника [PERSON] адвоката Дідух К.О. надійшла відповідь на відзив, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вказувала, що відповідач оформив кредит після належного та своєчасного повідомлення Відповідача про вчинення шахрайських дій з банківським рахунком. Звертала увагу на те, що кредитні кошти були перераховані Банком 11.09.2024 року о 19:49 годині на користь ТОВ «Комфі Трейд», тобто поза операційним часом та , що відповідач сам надає докази на підтвердження цього факту. При цьому, операційний час-частина операційного дня банку або іншої установи - учасника платіжних систем, протягом якої приймаються документи на переказ і документи на відкликання, що мають бути оброблені, передані та виконані цим банком протягом цього самого робочого дня. Тривалість операційного часу встановлюється банком або іншою установою - учасником платіжних систем самостійно та закріплюється в його внутрішніх актах(Національний банк, Постанова "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" від 29.12.2017 N 148). 19.05.2025 року представником позивача направлені додаткові пояснення. До рахунків Позивача в АТ КБ «ПриватБанк» прикріплений фінансовий номер телефону , який був встановлений в телефоні. Також на цьому ж телефоні був встановлений мобільний додаток Приват24, яким Позивач користувалася. Цього ж дня, Позивач зателефонував на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» за номером 3700 та намагався заблокувати всі свої рахунки. Позивачу видано виписку за картковим рахунком в AT КБ «ПриватБанк», з якої вбачається, що невідомою особою з її картки проведено операції з оформлення покупки Оплата частинами на загальну суму 27 999,00 гривень. Банківська картка в AT КБ «ПриватБанк» знаходились у Позивача і він користувався нею відповідно до Умов та правил надання банківських послуг Відповідача. Позивач зазначених Правил не порушував, пін-коди та іншу особову інформацію стосовно платіжних карт нікому не передавала, у телефоні цю інформацію не зберігала, а тому можна зробити висновок, що невідома особа, яка зломала акаунт та отримала доступ до інших застосунків/гаджетів зламала паролі й пін-коди для доступу до особистого акаунту Приват24, отримала доступ до банківських рахунків, з яких оформила банківський продукт Оплата частинами, придбавши Товари. У зв`язку з несанкціонованим доступом невідомими особами до фінансового номеру Позивача, останній звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, про що свідчать відомості, які були внесені до ЄРДР 12.09.2024 року за частиною 4 статті 185 КК України, досудове розслідування за яким триває. У зв`язку зі злочинною недбалістю та незабезпеченням AT КБ «ПриватБанк» належної безпеки особистих даних Позивача, Відповідач надав можливість шахраям 211.09.2024 року оформити банківські продукти, а також отримати грошові кошти в інших фінансових установах. Відповідач, крім того, що не відновлює його порушені права, не повертає і викрадені кошти на його рахунку, і застосовує до нього штрафні санкції як до боржника, нараховує проценти та пеню на викрадені кошти, внаслідок чого заборгованість зростає. Зі сторони відповідача має місце порушення норм цивільного законодавства України, спеціальних правових норм, зокрема Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705. Несанкціонований доступ невстановленими особами до фінансвого номеру мобільного телефону є фактично крадіжкою всієї інформації, що зберігалася на ньому. Збереження паролів, кодів доступу на власному електронному носії, яким є телефон, не є розголошенням конфіденційних даних. Також посилається на судову практику Верховного Суду у аналогічних справах, зокрема, постанову Верховного Суду від 17.02.2021 No711/11121/18 . Позивач виконав усі передбачені законом вимоги, а саме: вчасно, невідкладно, в день вчинення шахрайських дій невідомими особами та оформлення ряду кредитів у банківських та інших фінансових установах, письмово, особисто та у телефонному режимі звернувся до банку, до оператора мобільного зв`язку, до правоохоронних органів. З метою досудового вирішення спору позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про поновлення стану рахунку за програмою Оплата частинами на дату здійснення шахрайських дій, однак відповідач відмовив та жодних дій для відновлення законних прав не вжив. Таким чином позивач не вчинив дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персональних даних (код доступу, пін-код, фінансовий номер телефону тощо) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за банківськими картками. Ухвалою суду від 06.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі . Ухвалою суду від 27.02.205 року витребувано від ПрАТ "ВФ Україна" наступну інформацію та документи: - відомості про підстави заміни СІМ карти за номером телефону [NUMBER] ; - місце та час блокування та відновлення СІМ карти за номером телефону [NUMBER] у період з 11 вересня 2024 по 13.09.2024 року включно ( за можливістю з зазначенням прізвища особи, яка зверталася за послугою відновлення Сім-карти та адресу відділення), а також усі дії та час використання номеру з зазначенням відправлених СМС-повідомлень з підтвердженням з цифровими кодами та місце використання ( територіальні адреси). Витребувати від ТОВ "КОМФІ Трейд" наступну інформацію та документи : - Копії усіх документів , що стали підставою у період з 11 вересня 2024 року по 13 вересня 2024 року для оформлення на ім`я [PERSON] споживчого кредиту (сервіс "Оплата частинами) в ТОВ "Комфі Трейд" у розмірі 27 999 грн. строком на 09 місяців з місячним платежем 2799,90 грн. - Інформацію про товар, на який оформлено зазначений споживчий кредит на ім`я [PERSON] , зазначити адресу видачі товару, а також копії договорів чи заяв-анкет на його отримання. - Копії відеозапису осіб, пред`явленні документів особою, якій видано оформлений Товар у період з 11 вересня 2024 року по 13 вересня 2024 року з будь-якої точки видачі Товару. На виконання Ухвали суду від 27.02.2025 року надійшли всі відомості відносно витребуваної інформації. 20.02.2025 року представник відповідач надав клопотання про долучення аудіозапису розмови. Ухвалою суду від 14.04.2025 року закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Позивач в особі свого представника адвокатки Дідух К.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з виклданих в заявах по суті справи підстав. Відповідач в особі свого представника адвоката Шевченка А.О. проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представників сторні, вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Приписами ч. 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Пунктами 146, 147 Положенням «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів»,затвердженого постановоюПравління Національногобанку України № 164 від 29 липня 2022 року визначено, що власник рахунку не несе відповідальносмті за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.Таким чином, обов`язок з доказування та доведення, що саме дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції - покладено саме на банківську установу.Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, що якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Пунктами 4 та 5 частини 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Відповідно до пункту 138 розділу VIІ Положення № 164 Емітент зобов`язаний: 1) забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення); 2) зберігати інформацію, надану користувачем для здійснення контактів із ним, протягом строку дії договору; 3) забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання платіжного інструменту після отримання такого повідомлення; 4) забезпечити користувачу можливість у будь-який час повідомити емітента про потребу розблокування або заміни (перевипуску) платіжного інструменту; 5) повідомляти користувача про виконання операцій з використанням платіжного інструменту; 6) реєструвати та протягом строку, передбаченого нормативно-правовими актами Національного банку, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування емітентом користувача та користувачем емітента, надавати користувачу таку інформацію за його письмовим зверненням. Емітент зобов`язаний зазначити дату і час одержання повідомлення користувача про втрату платіжного інструменту під час реєстрації повідомлення. Згідно з пунктом 40 розділу VIІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164(далі - Положення № 164), користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. Відповідно до пункту 146 розділу VIІ Положення № 164 власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61 -3239св 18), від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц, (касаційне провадження №61 -16504св 18) вказану правову позицію підтримав. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Зазначені обставини узгоджуються також із постановою Верховного суду в у справі 126/1445/22 від 16.08.2023 року. У даній справі встановлено, що 25.01.2022 р. [PERSON] підписавши Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг приєднався до розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», Умов та Правил надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» , що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua /terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять Договір банківського рахунка (далі - Договір), приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому Договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати. 15.11.2023 [PERSON] підписав Анкету належної перевірки клієнта - фізичної особи (далі - "Анкета"), в якій [PERSON] вказав інформацію/документи, необхідні для здійснення її ідентифікації та верифікації. В Анкеті встановлюється: фінансовий номер телефону клієнта: [NUMBER] (платіжний інструмент) персоналізований засіб, необхідний для надання [PERSON] платіжної інструкції для виконання платіжних операцій 11.09.2024 17:46:30 р. [PERSON] уклав з АТ КБ "ПриватБанк" в порядку, встановленому статтею 634 ЦК України (договір приєднання) кредитний договір «Оплата частинами» №24091137102565 (далі "Кредитний договір"). Кредитний договір укладено через платіжний додаток [PERSON] - Систему Приват24 з використання простого електронного підпису - Кнопка "Підтверджую" в Приват24 Позивача з підтвердженням за Фінансовим номером телефону: [NUMBER] Матеріалами справи підтверджується, що банківські операції 11.09.2024 року о 17-40 годині та о 17-46 годині були здійснені таки з мобільних пристроїв, а саме: 1) ІР-адреса 143.244.46.227, personal comput, операційна система windows 10.0.; 2) ІР-адреса 46.211.235.43, модель девайса SM-F741B/ Samsung, операційна система Android 14 3) ІР-адреса [NUMBER] операційна система Android 10. 11.09.2024 року Позивач телефонував на номер гарачої лінії банку 3700 негайно після з`ясування того, що були вчинені шахрайській дії з його фінансовим номером - що підтверджується наданими відомостями ПрАТ "ВФ Україна". А тому, Банк був повідомлений про такий факт. Відповідач перерахував грошові кошти на користь третьої особи 11.09.2024 року о 19-49 годині ТОВ КОМФІ ТРЕЙД в сумі 26 030,67 гривень, про що зазначає сам Відповідач у Відзиві. 18:22 11.09.2024 р. на підставі укладеного кредитного договору з карти [PERSON] №5457082500823740 виконується перший платіж в сумі: 2 799,90 грн. відповідно до п. 1.4 Заявки про надання кредиту від 11.09.2024: "Мінімальний розмір власного платежу (фінансової участі) Клієнта за умови 2799.90 грн (або 10%) отримання кредиту на придбання товару/роботи/послуги (виписка додається)". 18:29 11.09.2024 р. сформовано графік платежів в Приват24 [PERSON] (копія додається). 19:49 11.09.2024 р. АТ КБ "ПриватБанк" виконує свої зово`язання за кредитним договором, проводить платіж за кошти Банка на КОМФI ТРЕЙД ТОВ в сумі 26030.67 грн. (26030.67=27999,00 сума кредиту - 2799.99 перший платіж + 831.57 тариф за сервіс і еквайринговий тариф. Вхід було виконано у 17:39 11.09.2024 за допомогою підтвердження входу на фінансовому номері телефону: + 380957160798. Після введення правильного паролю [PERSON] до Системи Приват24 надходив повідомлення з запитанням підтвердження входу, клієнт натиснув "Ок" та увійшов до Системи Приват24; Вхід було виконано шляхом використання фінансового номеру телефону [PERSON] : + 380957160798, з типового пристрою Ip-адреса: 77.247.21.37; модель девайса: REDMI NOTE 9 PRO/ REDMI; операційну систему («OS, version»): ANDROID, 12, окрім у 17:40 та 17:46 зафікосвани входи в Приват24 позивача з інших мобільних пристроїв: 1) Ip-адреса: 143.244.46.227, personal comput, операційна система: windows 10.0; 2) Ip-адреса: 46.211.235.43, модель девайса: SM-F741B/SAMSUNG, операційна система: ANDROID 14; 3) Ip-адреса: 46.211.235.43, операційна система: ANDROID 10. Як стверджує відповідча , за вказаними мобільними пристроями (девайсами) вхід відбувався з правильною аутентифікацією: правильне введення пароля в Приват24 та підтвердження входу Документ сформований в системі «Електронний суд» 19.02.2025 9 через фінансовий номер Позивача. У клієнта Банка немає обмежень з якого саме пристрію вони входять до своєї Системи Приват24, тому, що клієнт використовує фінансовий номер який клієнт самостійно визначає, повідомляє про це Банк (в Анкеті від 25.01.2022) та встановлює для себе особистий пароль для входу в Систему Приват24. Інформація з програмного комплексу Банка, що підтверджує вищенаведене додається у вигляді витягу з програмного комплексу Банка "Логи входів до Приват24" Отже, при розгляді справи не здобуто доказів того, що [PERSON] повідомив чи іншим способом розголосив індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції. Посилання представника Банку на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Банк не довів того, що позивач втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суд враховує, що встановлено факт звернення позивача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. 13.09.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву [PERSON] та зареєстроване кримінальне провадження № 12024152020001170 за частиною 4 статті 185 КК України. Також суд враховує, що придбання товару відбулося в мережі магазинів Комфі в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Крім того, судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є слабкою стороною у таких цивільних відносинах, відтак правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 190/2037/23 (провадження № 61-12247св24). Таким чином користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) та від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Суд враховує те, що позивач не користувався вказаною кредитною карткою, отже негайно повідомив банк про списання коштів, як тільки отримав відповідні повідомлення про вчинення несанкціонованих операцій. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такі правові висновки є усталеними у судовій практиці. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд , враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку позивача, дійшов висновку про наявність підстав для задволення позову. Враховуючи вищевикладене, а також принцип застосуваня до дійсних правовідносин сторін принципу захисту прав споживача який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, адже правові відносини споживача з банком фактично не є рівними» - суд приходить до висновку, що в даному випадку належним способом захиту порушених прав позивача є визнання відсутності зобов`язань позивача перед АТ КБ «ПриватБанк», як позичальника за угодою/Догвором № [NUMBER] від 11.09.2024 року на суму 27 999,00 грин зі списання коштів з емітованого АТ КБ «ПриватБанк» електронного платіжного засобу картка 5457 0825 0082 3740та як, наслідок, зобов`язати Банк скасувати нараховані відсотки за кредитом Оплата частинами, штрафи, пені та інші штрафні санкції за прострочку по кредитує обгрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо вимог позову про стягнення з АТ КБ "ПриватБанк» на користь позивача 2 799,00 грн. моральної шкоди. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, маютьвідповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання;справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Як зазначено у Постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Як зазначено у Постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, між сторонами виникли договірні відносини. При отриманні банківської картки Позивач надав згоду та ознайомилася з Правилами користування платіжними картками, умовами, викладеними у Договорі. Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою, відшкодування моральної шкоди Банком не передбачено. Оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які регулюються зобов`язальним правом та не передбачають стягнення моральної шкоди, вимоги позову про стягнення моральної шкоди з АТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь Позивача витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Так, частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022р. у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України (ст. 137 ЦПК України) конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Не передбачено ст. 137 ЦПК України і те, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті. Згідно наданих належних та допустимих доказів, позивач сплатив суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. грн. Позивач звернувся до суду з заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та надання ним доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині. Як убачаєтьсяз матеріалів справи,позивачем булонадано суду копію договору про надання правової допомоги від 26.11.2024 року ,укладеного з АО «Гроно Легал», квитанція, банківська квитанція та акт виконаних робіт до договору, в якому ззаначено види робіт(послуг), які надає адвокат, які є співмірними з розміром позовних вимог, складністю справи та відповідають характеру реально наданих послуг адвокатом. Разом з тим, виходячи з того, що позовні вимоги задоволені судом частково, розмір гонорару підлягає до стягенню також, виходячи з перерозподілу судових витрат до задоволених позовних вимог та становить 4 000,00 грн. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.141ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Outcome: partial