Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

Позивачка звернулась у суд з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виноградівська міська рада про позбавлення [PERSON] батьківських прав, в якому, обгрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначає, що 26.07.2014р. був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , від якого у них народилася двоє синів [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . В подальшому, 04.06.2020р. рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області по справі №299/462/20 їх шлюб було розірвано. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12.06.2020р. по справі за №299/1068/20 стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання їх малолітніх дітей [PERSON] , 2015 р.н., та [PERSON] , 2017 р.н., у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав позивачка зазначає, що перебуваючи ще в шлюбу з відповідачем вона неодноразово ставала жертвою домашнього насильства, відповідно до закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», факт яких підтверджується рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2020р. по справі №299/1098/20, яким було видано обмежувальний припис щодо відповідача по справі - [PERSON] , [INFO] , встановлено заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладено на нього заборону наближатися до місця проживання потерпілої строком на 2 місяці, повідомлено уповноважений підрозділ Національної поліції про видачу обмежувального припису кривднику та зобов`язано взяти його на профілактичний облік. Після їх розлучення відповідач неодноразово, в порушення вимог рішення суду про видачу щодо нього обмежувального припису, приїжджав до позивачки додому, затіював сварку, принижував психологічно та ображав нецензурною лексикою, також порушуючи громадський порядок, перебуваючи на вулиці біля будинку погрожував фізичною розправою її дідусеві [PERSON] , який не пускав його будинку для затіювання сварки та психологічного насильства щодо позивачки та дітей (докази: копія постанови Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.06.2020 року по справі №299/917/20; копія постанови Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.07.2020 року по справі №299/1024/20). Їх спільні з відповідачем сини з народження зареєстровані та проживають разом з нею в [ADDRESS] в будинку, який належить її дідусеві [PERSON] . Після розірвання шлюбу малолітні сини [PERSON] та [PERSON] , залишилися проживати разом з позивачкою по справі. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав позивачка зазначає, що шлюбні стосунки між ними було припинено ще за півроку до дня звернення до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, оскільки ще до розлучення їх спільне життя не складалося, оскільки відповідач зловживав алкогольними напоями та належно не забезпечував сім`ю. Спорів стосовно місця проживання їх дітей не було, відповідач не заперечував, що діти будуть проживати з нею, що й підтверджується витягами з реєстру територіальної громади про місце проживання дітей. Весь час з моменту розлучення відповідач життям дітей не цікавиться, не телефонує, та не виявляє бажання спілкуватись з дітьми, приймати участь у їх вихованні. На сьогоднішній день їх спільному сину [PERSON] - 9 (дев`ять) років , сину [PERSON] - 7 (сім) років, а на момент розлучення з їхнім батьком було відповідно старшому - 5 років та майже 3 роки - меншому сину. За останні чотири роки діти рідко бачать батька та немають до нього почуттів, оскільки він не займається їхнім вихованням, утриманням та розвитком. Відповідач по справі життям дітей не цікавиться, коштів на їх утримання, які призначені рішенням суду про стягнення аліментів не надає у зв`язку з чим утворилась заборгованість щодо сплати аліментів, має асоціальну поведінку та неодноразово притягувався як адміністративної за вчинення домашнього насильства та дрібного хуліганства, так і до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 та ч.2 ст.307 КК України (докази: 1.копія постанови Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.06.2020 року по справі №299/917/20; 2. копія постанови Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08.07.2020 року по справі №299/1024/20; 3.копія вироку Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12.06.2024 року по справі №299/4007/24). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №72111909, станом на 03.09.2024р. сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] становить - 18172, 50 гривень. Позивачка зазначає, що вона разом з малолітніми синами [PERSON] та [PERSON] , та з теперішнім чоловіком проживають у будинку свого дідуся, в селі Олешник , де дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, розвитку та навчання. Між синами та її теперішнім чоловіком - [PERSON] склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню синів, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей (докази: 1. характеристика [PERSON] за місцем проживання, видана старостою Олешницького старостинського округу Виноградівської міської ради Закарпатської області від 05.09.2024 за №20.7-20/715; 2. педагогічна характеристика учня 4-Б класу Олешницької ЗОШ І-ІІІ ст. [PERSON] ; 3. педагогічна характеристика учня 2-В класу Олешницької ЗОШ І-ІІІ ст. [PERSON] ; 4. Копії довідок №2 та №3 від 10.09.2024 від сімейного лікаря амбулаторії с. Олешник КНП «Виноградівський ЦПМСД» Виноградівської міської ради, [PERSON] ). Її діти виховуються в повноцінній сім`ї, де є люблячі батьки. Так, 24.02.2023 року, вона вдруге одружилася з чоловіком, який її любить та поважає, підтримує морально та матеріально і саме так відноситься до її синів [PERSON] та [PERSON] , яких вважає за своїх рідних, а нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, на її думку, принижує гідність дітей, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в майбутньому привести до негативних наслідків у житті синів, як з моральної, так і з правової точки зору. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дітей батьком, свідомим нехтуванням своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Крім того, позивачка на теперішній час будує сімейні відносини з іншим чоловіком, який добре ставиться до її дітей, приймає активну участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні, проводить з ними майже весь свій вільний час займаючись їх вихованням та навчанням в буденному житті, бажає та робить дії з їх утримання, враховуючи їх потреби, а її діти ставляться до вказаного позитивно, сприймають її чоловіка [PERSON] , як другого батька та називають його «тато [PERSON] », а відтак позивачка просить суд її позов задоволити та позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] батьківських прав відносно малолітніх дітей: синів [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . В судовому засіданні позивачка, яку підтримав і її представник, свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просила такі задоволити. Відповідач позов не визнає повністю, категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його дітей синів [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , підтвердив, що виникла заборгованість по аліментах, оскільки він змінив місце роботи і на даний час не має постійного місця роботи, проте від виконання своїх батьківських обов`язків не уникав, а відтак просив у позові відмовити. Представник третьої особи- Органу опіки та піклування Виноградівської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду 19.11.2024р. Висновок органу опіки та піклування №02.1-15/5372 від 19.11.2024р. про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітніх синів сторін [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] покласти на розсуд суду, який просив взяти до уваги при винесенні рішення по суті. Отже, заслухавши пояснення позивачки, яка наполягала на задоволенні її вимог, взявши до уваги заперечення відповідача, викладені ним у суді, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, в тому числі і зміст Висновку органу опіки та піклування №02.1-15/5372 від 19.11.2024р. про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітніх синів [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] покласти на розсуд суду, а відтак, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, надані сторонами, інших доказів сторони не надали, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд вважає, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовані нормами Сімейного Кодексу України. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що право на особисте та сімейне життя гарантовано Конституцією України, згідно до якої ніхто не може зазнавати втручання в його особисте та сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.32 Конституції України); сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняється державою (ст.51 Конституції України). Так, у відповідності до ст.164 ч.1 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Діти та батьки відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Окрім цього, Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, і це можна виправдати лише за поодиноких обставин. Зокрема, під час розгляду справи українські суди дійшли висновку, що умови проживання дітей були небезпечні для життя і здоров`я, морального виховання (діти були брудними й голодними, стояли на обліку в диспансері, займалися бродяжництвом). Однак ЄСПЛ не погодився, що матеріально-побутові умови дітей були справді небезпечними для їхнього життя і здоров`я. При цьому ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу треба приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і значенням повинні переважати над інтересами батьків. Визначаючи основні інтереси дитини в кожному конкретному випадку, слід враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли сім`я особливо непридатна або виразно неблагополучна; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечити її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним. З огляду на принципи, проголошені Європейським судом з прав людини, для розлучення дитини з батьками суд встановлює: 1) провинну поведінку батьків; 2) справжню небезпеку умов для дитини; 3) доказову базу зазначених обставин; 4) застосування тимчасових проміжних заходів до батьків; 5) обов`язкове слухання свідчень самої дитини. Сімейний кодекс України закріпив вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав і найпоширеніші з них це ухилення від виконання своїх обов`язків із виховання дитини Як визначив Верховний Суд України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків - це коли вони не дбають про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Мається на увазі, що батьки не забезпечують необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, а це негативно впливає на її фізичний розвиток як складник виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, потрібному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для здобуття освіти. З матеріалів справи у суді встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2014р., від якого у них народилося два сини [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , в подальшому рішенням Виноградівського районного суду від 04.06.2020р. шлюб між сторонами був розірваний, одночасно з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання синів в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Отже, відповідач є батьком неповнолітніх синів [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , які проживають разом з матір`ю, позивачкою по справі, яка і просить суд позбавити відповідача батьківських прав щодо цих дітей. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави - учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх синів, окрім вищенаведеного, позивачки послалась і на дані проведеного 03.09.2024р. старшим державним виконавцем відділу ДВС розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим провадженням №72111909, згідно якого розмір заборгованості відповідача станом на 03.09.2024р. становить 18172,50 грн., що на переконання суду, є значним, копію рішення суду від 04.06.2020р. про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, копії постанови про відкриття виконавчого провадження, копію обмежувального припису від 13.04.2020р. щодо відповідача, а також копій про притягнення відповідача до адмінвідповідальності та вироку суду від 12.06.2024р. щодо визнання [PERSON] винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.ч.1,2 ст.307 КК України, однак, на переконання суду, як окремо, так і у своїй сукупності ці дані не доводять те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх неповнолітніх синів або свідомо нехтує ними, а знаходження синів у позивачки та наявності спору між сторонами щодо аліментних зобов`язань, не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на недобросовісних батьків і це можливо лише у випадках визначених статтею 164 СК України, а саме якщо батьки: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Таким чином Законом не передбачено позбавлення батьківських прав батька відносно його дитини, виключно у зв`язку із несплатою ним аліментів на утримання дитини, або наявності заборгованості щодо аліментів. Так само, як і факт притягнення особи до кримінальної відповідальності не є підставою для позбавлення батьківських прав батька відносно його дитини. Разом з тим, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з донькою, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). У зв`язку із викладеним, суд, враховуючи наведені вище положення СК України та судову практику, дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність обґрунтованих підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своїх неповнолітніх синів, а доводи позивачки та її представника не спростовують висновків суду . Судом надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, а також і висновку органу опіки і піклування. При цьому, позбавити батьківських прав батька лише у зв`язку із несплатою ним аліментів, про що фактично і заявлений позов, є неможливим, оскільки в такому випадку, буде здійснено розірвання сімейних зв`язків, що означатиме позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. А доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача, однак, як встановлено у суді, позивачка цього не зробила. Таким чином, несплата аліментів відповідачем (наявність заборгованості по аліментах) може слугувати лише додатковим доказом в сукупності з іншими доказами у справі про позбавлення батьківських прав, аж ніяк не самостійною підставою позбавлення батьківських прав. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Між тим, відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Виноградівської міської ради №02.1-15/3026 від 20.06.2024р. визначено доцільним вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітніх синів передати на розсуду суду. Орган опіки і піклування не лише має право подати такий позов, а і є обов`язковою стороною під час розгляду цієї категорії справ: саме орган опіки і піклування в кожній справі надає суду свій висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. І суд має право не погодитися з висновком органу опіки і піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), лише якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. З приводу цього суд зазначає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На підставі наведеного суд наголошує, що у Висновку органу опіки та піклування не встановлено фактів, які б беззаперечно свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще буде відповідати інтересам його дітей. Вказаний висновок містить лише відомості про те, що позивачка повідомила, що «буде обмежувати спілкування хлопців з батьком…», а відповідач був заслуханий органом опіки та піклування, де висловив «свою шокованість від почутого, стверджував, що він з дітьми спілкується, аліменти сплачував, за винятком трьох останіх місяців», у зв`язку з чим орган опіки та піклування прийшов до Висновку доцільність позбавлення відповідача батьківських прав «передати на розсуд суду», фактично усунувшись від надання конкретного висновку у даній конкретній спірній ситуації між колишнім подружжям. Натомість у судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідач, який категорично заперечував щодо задоволення позовних вимог про позбавлення його батьківських прав щодо його дітей, відповідно до Характеристики наданої старостою Підвиноградівського старостинського округу №20.9-25/81 від 26.02.2025р. по місцю проживання характеризується виключно з позитивної сторони, зазначено що він є батьком двох дітей, приймає активну участь у громадському житті села. Більше того, небайдужість відповідача до своїх дітей підтверджується також і поданою ним заявою до служби у справах дітей Виноградівської міської ради про визначення порядку спілкування батька з дітьми, а також активне відстоювання у суді своєї позиції. Зазначене також спростовує доводи позивачки про те, що відповідач не виявляє жодного бажання приймати участь у вихованні дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, розвитком, а навпаки, свідчить про його інтерес до дітей. Посилання позивачки, як на обґрунтування своїх вимог, і на те, що вона 22.02.2023р. зареєструвала шлюб із [PERSON] , і з того часу вітчим виховує її дітей, матеріально їх утримує, а відтак теперішній чоловік позивачки повністю замінив дітям батька, а відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей та матеріальному забезпеченню, суд також відхиляє, оскільки проживання дитини в іншій сім`ї, також не є визначальною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його дітей. Так, ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Суд вкотре зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Та разом з тим, як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд вважає за необхідне застосувати превентивні дії шляхом попередження відповідача [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виконання своїх обов`язків, як батька щодо виховання неповнолітніх своїх синів, брати активну участь у їх вихованні, матеріальному утриманні, сприяти їх духовному та моральному розвитку, оскільки саме такого ставлення до себе бажають мати його діти, та, власне, у своєму Відзиві на позов визнав і відповідач. Нехтування вказаними обов`язками, як батька, в майбутньому може стати підставою для позбавлення його батьківський прав щодо сина. Як зазначав суд вище, позбавлення батьківських прав - крайній захід вплинути на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування суд вирішує лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, а саме ставлення батьків до дітей. І суд може в окремих випадках за доведеної провинної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру поведінки, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. У такому разі він лише попереджає особу про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покладає на органи опіки й піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Відповідно до вимог та

Outcome: dismissed