Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Богельського Ігоря Володимировича (ордер на надання правничої допомоги серії ВК №1140909 від 12 лютого 2025 року) звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 жовтня 2002 року між сторонами було укладено шлюб, який вони зареєстрували у Берестівській сільській раді Дубровицького району Рівненської області. Від даного шлюбу у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 13 лютого 2020 року, згідно з рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Мати своїх дітей не відвідує, не займається їхнім вихованням, не купує їм речі першої необхідності, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавала і не надає по цей час, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, не дбає про їхнє нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства". Зазначене свідчить виключно про те, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. До початку судового засідання від представника позивача - адвоката Богельського І.В. надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просить задоволити в повному обсязі. Крім того, у своїй заяві представник позивача - адвокат Богельський І.В. просить подане ним клопотання про витребування доказів від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації про те, чи перебуває на даний час на території України громадянка України [PERSON] залишити без розгляду у зв`язку з тим, що їм достовірно відомо, що відповідачка перебуває за межами України, чого вона не заперечує. Також просить свідків, заявлених у клопотанні від 03 березня 2025 року не допитувати, а справу розглянути за наявними у матеріалах справи доказами. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дубровицької міської ради в судове засідання не з`явився. Втім, до початку розгляду справи від представника третьої особи - начальника служби у справах дітей Дубровицької міської ради Лобзун О.П. надійшла заява про розгляд справи без участі представника, де також зазначила, що позовні вимоги підтримує, а позиція органу опіки та піклування повністю викладена у висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника третьої особи, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 09 жовтня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 13 лютого 2020 року розірвано (а.с.7). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00050157496, сформованого 20 березня 2025 року (а.с.37) прізвище відповідачки до державної реєстрації шлюбу " [PERSON] ", а прізвище після державної реєстрації шлюбу - " [PERSON] ". Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 28 липня 2010 року та серії [NUMBER] від 26 грудня 2011 року (а.с. 7, 7 звор.бік), сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 27 січня 2025 року (а.с.8-9) [PERSON] дійсно проживає разом із своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Мати дітей [PERSON] за даною адресою не проживає, участі у вихованні та утриманні дітей не бере. Діти знаходяться на повному утриманні батька [PERSON] . Разом з тим, фактичне місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] підтверджується Актом встановлення фактичного місця проживання від 15 листопада 2024 року складеного старостою Берестівського старостинського округу Дубровицької міської ради після опитування сусідів позивача [PERSON] та [PERSON] (а.с.10 звор.бік). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої старостою Берестівського старостинського округу Дубровицької міської ради (а.с.10) до складу сім`ї [PERSON] входять: [PERSON] , [INFO] - мати, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - син та [PERSON] , [INFO] - син. Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Органу опіки та піклування Дубровицької міської ради Сарненського району з проханням попередити відповідачку про зміну ставлення відносно своїх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, про що свідчить наявна у матеріалах копія вказаної заяви (а.с.12 звор.бік). З відповіді виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 23 січня 2025 року №Д-71 (а.с.13) вбачається, що працівниками служби у справах дітей міської ради не вдалося провести профілактичної бесіди з відповідачкою щодо участі у вихованні дітей, оскільки за місцем реєстрації в [ADDRESS] (а.с.5 звор.бік) вона не проживає, а номер телефону, який був зазначений для контакту з мамою дітей у додатку Viber не зареєстрований. Інших відомостей щодо проживання та контактних номерів громадянки у служби у справах дітей не має. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У частинах 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливим. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами ст. 155 Сімейного кодексу України. Згідно вимог ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не має бажання займатися вихованням та утриманням своїх дітей. У зв`язку з бездіяльністю, а саме небажанням матері брати участь у вихованні та забезпечені матеріального благополуччя дітей, створились умови, які шкодять їхнім інтересам. Відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З оглянутого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Дубровицької міської ради щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] від 27 березня 2025 року (а.с.40-41) вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами діти проживали з матір`ю [PERSON] . Згодом [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на " [PERSON] ". Через війну мама з дітьми переїхали до Польщі та проживали з вітчимом дітей. Відповідно до пояснень дітей з`ясовано, що діти постійно страждали від насильства, яке по відношенню до них вчиняв вітчим у присутності матері. Вітчим ображав їх, бив дубинкою, електрошокером, зв`язував руки та ноги, виганяв з квартири. Мати не захищала синів від чоловіка і не перешкоджала йому у вчиненні фізичного та психологічного насильства по відношенню до дітей. Також діти повідомили, що вони часто були голодні, шукали їжу у сміттєвих баках, мама та вітчим виганяли їх з квартири і вони допізна гуляли на вулиці в чужій країні. Мама схильна до вживання алкогольних напоїв. При цьому, [PERSON] у своїх поясненнях зазначив, що їх мама не забезпечувала їх належним чином, не готувала їжу, часто вживала алкогольні напої. Коли вони проживали разом з нею та вітчимом, вона всі кошти, які на їх утримання надсилав батько [PERSON] , віддавала своєму чоловіку. Вітчим у всіх кімнатах поставив відео камери, а в кімнаті, де вони жили, було три відеокамери, тому вони не могли навіть переодягнутися. Мама у всьому слухала вітчима. [PERSON] пояснив, що вітчим [PERSON] часто ображав його нецензурною лайкою, брав гарячу праску та міг притиснути її до тіла. Він та його брати боялися засинати, бо вітчим вчиняв сварки та бив їх, використовуючи пластикову трубку, дубинку та електрошокер. Мама не захищала його та брата від жорстокості вітчима. Діти два роки жили в страху та страждали від жорстокості вітчима та ухилення матері від їх виховання. Лише після того, як діти розповіли батькам своїх друзів про жорстоке поводження, сім`єю почала займатися поліція, а діти повернулися в Україну до батька. Діти постійно проживають з батьком в [ADDRESS] , відвідують Берестівський ліцей, пропусків уроків без поважних причин не мають. за місцем навчання характеризуються позитивно. Батько [PERSON] працює, позитивно характеризується, належно виховує дітей, цікавиться їх навчанням, здоров`ям, матеріально утримує та забезпечує дітей. Мати [PERSON] матеріально не підтримує дітей, не цікавиться їх навчанням, здоров`ям, емоційним станом. Тривалий період не захищала дітей від насильства вітчима, схильна до вживання алкогольних напоїв. Не забезпечувала дітей належним харчуванням, не лікувала. діти вважають, що матір необхідно позбавити батьківських прав. З мамою проведені телефонні розмови через додаток "Ватсап", під час яких вона не спростувала факт ухилення її від виховання дітей та підтвердила про насильство вітчима по відношенню до них На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 24 березня 2025 року, розглянуто питання щодо позбавлення батьківських прав матері дітей. Під час пояснень [PERSON] зазначила, що матеріально не утримує дітей, приїжджати до них найближчим часом не планує. Підтвердила також, що діти їли їжу із сміттєвих баків. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування - виконком Дубровицької міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є доцільним та відповідає інтересам дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Всупереч вимогам ст.ст. 150 та 180 СК України, [PERSON] не виконувала батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дітей. Матір дітей ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , не проявляє щодо них материнської турботи та любові. Поведінка [PERSON] не відповідає вимогам сімейного законодавства та суперечить інтересам дітей. Отже, виходячи із вищевикладеного, у зв`язку з бездіяльністю, а саме небажанням матері дітей брати участь у вихованні та забезпеченні матеріального благополуччя, створились умови, які шкодять інтересам дітей. На переконання суду, ухилення від виконання відповідачкою батьківських обов`язків є факт її свідомої поведінки, оскільки вона має реальну можливість виконувати її, але не вчиняє відповідних дій. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року №3 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Приймаючи рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав, з метою забезпечення належного захисту дитини, суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки такий ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин, а також бере до уваги свідоме нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками, та враховує всі докази в сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 466/5767/18 (провадження № 61-20485св19) вказано, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01 листопада 2017 року у справі № 211/559/16-ц). Частина 4 ст. 155 СК передбачає покладання на батьків відповідальності, встановленої законом, за ухилення їх від виконання батьківських обов`язків. Отже, відповідно до Сімейного кодексу України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачено застосування таких правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальність, зокрема, позбавлення батьківських прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо дітей є наслідком винної поведінки відповідачки та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дітей. Як встановлено вище, відповідачка по справі не займається вихованням дітей та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до них будь-якої материнської уваги та турботи. За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків стосовно синів [PERSON] та [PERSON] , а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав стосовно них. На підставі вищевикладеного, перевіривши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачці її право на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дітьми у відповідності зі статтею168 СК, якщо це не причинить шкоди їх життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи, що в свою чергу, на думку суду, буде стимулювати відповідачку до виправлення та наддасть можливість в майбутньому, при наявності її бажання, звернутись до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Статтею 169 СК України передбачено право батьків на поновлення у батьківських правах, не позбавлений цієї можливості і відповідачка, якщо змінить своє відношення до дітей, проявить турботу та піклування щодо синів. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, то варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції про сплату №7251-9222-4685-4058 від 28 лютого 2025 року (а.с.14 звор.бік) позивачем при зверненні до суду з позовом, сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн., який підлягає стягненню з відповідачки.

Outcome: approved