Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Приватбанк», третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізьких областях про визнання права власності на транспортний засіб. Так, в обґрунтування даної позовної заяви зазначено, 06 лютого 2020 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № ZР00А!00000639. Предметом зазначеного договору є транспортний засіб, а саме автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) [NUMBER] , 2013 року виписку, тип: седан/лифтбек, ціна якого визначена у розмірі 288 000,00 грн. Позивач вказує, що умови договору лізингу були виконанні, однак при зверненні останнього до Регіонального сервісного центру ГЦС МВС у Дніпропетровській області та Запорізьких областях було відмовлено у переєстрації транспортного засобу у зв`язку з тим, що відповідач перебуває у Державному реєстрації боржників. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку: - визнати право власності на транспортний засіб, а саме автомобіль марки ««HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) [NUMBER] , 2013 року виписку, виданий ТСЦ 2341, номерний знак [NUMBER] за [PERSON] . Ухвалою судді від 10.02.2025 у справі відкрито провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 24.03.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач не погоджується з доводами сторони позивача, оскільки прав останнього жодним чином не порушував. Так, зазначено, що згідно до п. 14.2 ст. 14 Договору фінансового лізингу ZР00А!00000639 від 06.02.2020 року строк лізингу 60 місяців. Відповідно листа відповідача від 18.12.2024 №20.1.0.0.0/7-241215/320 позивач повністю виконав зобов`язання по погашенню авто за договором лізингу № ZР00А!00000639 від 06.02.2020 року та було надано пакет документів щодо переоформлення автомобіля. 15.12.2024 між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі - продажу предмету лізингу та було надано пакет документів щодо переоформлення автомобіля на ім`я позивача. Відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу Позивачу передано у власність автомобіль марки HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) № [NUMBER] , 2013 року виписку, технічний паспорт [NUMBER] , виданий ТСЦ 2341. Таким чином, представник вказує, що на момент передачі транспортного засобу не існувало жодних претензій до Банку. Позивач не заперечує, що підписав акт приймання-передачі авто. Відтак, Банком не заперечується право власності позивача на транспортний засіб, всі документи, які були необхідні для перереєстрації автомобілю з боку Банку було підписано і передано позивачу. Окрім цього, зазначено, що враховуючи той факт, що відповідно до закону позивач вже є власником транспортного засобу починаючи, на думку сторони відповідача спосіб захисту прав обраний позивачем, не є ефективним. Також, представник відповідача послався на помилковість визначення позивачем належного відповідача, оскільки між сторонами відсутній предмет спору, так як, відповідач (Банк) прав позивача не порушував, не оспорював, в реєстрації не відмовляв. Доказів порушених або невизнаних прав позивача з боку АТ КБ "ПриватБанк" у матеріалах справи та у позовній заяві відсутні. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки прав позивача Банк не порушав, а тому спір між сторонами відсутній, що вказує на неефективність способу захисту своїх прав та неналежного відповідача у справі. 19.02.2025 представником третьої особи були подані пояснення по справі, в яких зазначено, що регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філії ГСЦ МВС) є відокремленим структурним підрозділом Головного сервісного центру МВС та без статусу юридичної особи, який складається з структурних підрозділів у тому числі територіальних сервісних центрів МВС, які також не є юридичними особами. Головний сервісний центр МВС (далі по тексту - ГСЦ МВС) є юридичною особою публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, і складається з структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів - регіональних сервісних центрів ГСЦ МВС (філій ГСЦ МВС), код ЄДРПОУ юридичної особи - 40109173. Головний сервісний центр МВС, регіональні сервісні центри ГСЦ МВС (філії ГСЦ МВС) та територіальні сервісні центри МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС. Так, згідно з відомостями Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань на офіційному сайті Міністерства юстиції України за запитом по Коду ЄДРПОУ 45291657 філія не зареєстрована ні як юридична особа, ні як відокремлений підрозділ юридичної особи зі статусом юридичної особи. Відповідно до пункту 1 Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) (затвердженого наказом Головного сервісного центру МВС від 17 жовтня 2023 року № 151) РСЦ ГСЦ МВС є відокремленим структурним підрозділом Головного сервісного центру МВС утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. З огляду на викладене, регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС), не є юридичною особою, а відтак не має цивільної процесуальної правосуб`єктності (право- і дієздатності), що, на думку представнтка, унеможливлює вступ у справу у якості третьої особи. Щодо відмови регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС) в особі територіального сервісного центру МВС № 2341 з питання перереєстрації транспортного засобу марки «HYUNDAI SONATA», 2013 року випуску, номер кузова - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , за договором фінансового лізингу ZР00А!00000639 від 06.02.2020 та договору купівлі - продажу від 15.12.2024 №б/н. Під час виконання норм Закону № 3353-ХІІ та Порядку № 1388, при перевірці документів, поданих позивачем для перереєстрації, у зв`язку з повним розрахунком між покупцем та продавцем лізингу (автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2013 року випуску, номер кузова - [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , за договором фінансового лізингу ZР00А!00000639 від 06.02.2020 та договору - купівлі продажу від 15.12.2024 №б/н, встановлено, що в Єдиному реєстрі боржників міститься запис про боржника - АТ КБ «ПриватБанк». У зв`язку із чим, перереєструвати транспортний засіб на ім`я позивача не виявилось можливим. З врахуванням зазначеного, представник третьої особи, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 21.05.2025 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, однак представник позивача направила заяву про розгляд справи без її та позивача участі, вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак до суду було направлено клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. Щодо позовних вимог представник відповідача заперечував. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судовим розглядом встановлено, що 06 лютого 2020 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № ZР00А!00000639. Предметом зазначеного договору є транспортний засіб (далі - майно, транспортний засіб), а саме автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) [NUMBER] , 2013 року виписку, тип: седан/лифтбек, ціна якого визначена у розмірі 288000,00 грн. У відповідності до умов вказаного договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язувалось набути у власність вищевказаний транспортний засіб і надати позивачу це майно за плату в тимчасове володіння та користування. По закінченню строку лізингу, до нього переходить право власності на транспортний засіб. Згідно до п. 14.2 ст. 14 Договору фінансового лізингу № ZР00А!00000639 від 06.02.2020 року строк лізингу 60 місяців. Відповідно листа Відповідача від 18.12.2024 №20.1.0.0.0/7-241215/320 Позивач повністю виконав зобов`язання по погашенню авто за договором лізингу ZР00А!00000639 від 06.02.2020 року та було надано пакет документів щодо переоформлення автомобіля на моє ім`я. 15.12.2024 між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі - продажу предмету лізингу та було надано пакет документів щодо переоформлення автомобіля на ім`я Позивача. Відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу Позивачу передано у власність автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) [NUMBER] , 2013 року виписку, технічний паспорт [NUMBER] , виданий ТСЦ 2341. Отже, з вищевикладеного вбачається, що зі своєї сторони позивач у повному обсязі виконав зобов`язання щодо сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу № ZР00А!00000639 від 06.02.2020 року. Таким чином, позивач звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях - Територіального сервісного центру МВС № 2341 по вул. Олександрівська, 84, м.Запоріжжя, 69002 з питання стосовно можливості реєстрації транспортного засобу, автомобіля марки «HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) [NUMBER] , 2013 року виписку, технічний паспорт [NUMBER] , виданий ТСЦ 2341, номерний знак [NUMBER] . Однак, відповідю Територіального сервісного центру МВС № 2341 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філії ГСЦ МВС) від 23.01.2025 № Т-297-2025 позивачу було відмовлено у перереєстрації транспортного засобу у зв`язку з тим, що відповідач значиться в Єдиному реєстрі боржників. Відтак, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та проситьвизнати право власності на транспортний засіб, а саме автомобіль марки ««HYUNDAI SONATA», номер кузова (шасі) [NUMBER] , 2013 року виписку, виданий ТСЦ 2341, номерний знак [NUMBER] за [PERSON] . З врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Аналогічне визначення поняття договору фінансового лізингу міститься в ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Виходячи з правового аналізу вказаних норм, за договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов`язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору. Об`єктом (предметом) фінансового лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, що відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо передачі якого в лізинг законом не встановлено обмежень (ч.1 ст. 807 ЦК України та ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). Згідно ст. 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. За приписами ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором. Протягом строку дії договору фінансового лізингу розмір лізингових платежів може бути змінено у випадках та порядку, передбачених таким договором. Підпунктом 1 пункту 2 статті 21 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору, у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям. Відповідно до ч.1. ст. 8 ЗУ «Про фінансовий лізинг» протягом строку дії договору фінансового лізингу лізингоодержувачу забезпечується захист належних йому відповідно до закону та/або договору фінансового лізингу прав щодо об`єкта фінансового лізингу з дотриманням при цьому захисту встановлених законом та/або договором фінансового лізингу прав лізингодавця. Протягом строку дії договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право вимагати від осіб, які порушують його права як лізингоодержувача, у тому числі від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на об`єкт фінансового лізингу (ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). Отже, з врахуванням зазначеного вбачається, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом щодо визнання права власності на предмет лізингу. Як зазначено позивачем в позовній заяві, підставою звернення з даним позовом до суду є відсутність у позивача як лізингоодержувача можливості розпоряджатися придбаним автомобілем за наслідками виконання умов договорів фінансового лізингу та купівлі - продажу. Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до абз. 2 п. 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" якщо сторони договору фінансового лізингу уклали договір купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, право власності на об`єкт фінансового лізингу переходить до лізингоодержувача у разі та з моменту сплати ним визначеної таким договором ціни, якщо інше не передбачено таким договором. Як встановлено судом та сторонами не заперечувалось, позивач виконала свої зобов`язання за договором та сплатила на користь відповідача передбачені платежі,. Також, обставини фактичної передачі переходу предметів лізингу та права власності від АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] належним чином підтверджуються підписаними без зауважень Актом приймання-передачі транспортного засобу. Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закону України від 05.04.2001 року № 2344-III Про автомобільний транспорт (далі - Закон № 2344-III), відповідно до частини 1 статті 2 якого законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України"Про транспорт","Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень. Закон України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 року №3353-ХІІ (далі - Закон №3353-ХІІ) регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань). Відповідно до частини одинадцятої статті 34 Закону №3353-ХІІ власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митною оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. У разі наявності обтяжень реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів здійснюється за наявності згоди обтяжувача (обтяжувачів), справжність підпису (підписів) якого (яких) засвідчено нотаріусом. Порядок державної реєстрації транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України (частина 6 статті 19 Закону № 2344-III). Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі встановлюється Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 № 1371) (далі - Порядок № 1388). Пунктом 6 Порядку № 1388, зокрема, визначено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Державна реєстрація нових транспортних засобів може проводитися сервісними центрами МВС за участю суб`єктів господарювання, які стоять на обліку в Головному сервісному центрі МВС, здійснюють продаж таких транспортних засобів та уклали з Головним сервісним центром МВС відповідний договір. Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно пункту 8 Порядку №1388, одним із документів, що підтверджує придбання транспортного засобу, є договір фінансового лізингу. Відповідно пункту 27 Порядку №1388, транспортні засоби, що придбаваються юридичною особою - лізингодавцем з метою подальшої передачі їх лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, реєструються за лізингодавцем. Після виконання договору фінансового лізингу транспортні засоби перереєстровуються за лізингоодержувачем на підставі зазначеного договору після повного розрахунку або зазначеного в договорі фінансового лізингу окремого договору купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу або іншого договору, визначеного договором фінансового лізингу. Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку №1388 експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Отже, приписами статті 34 Закону України «Про дорожній рух» №3353-ХІІ та Порядку №1388 регулюються та встановлюються обов`язки продавців та покупців транспортних засобів, зокрема, щодо зняття з реєстраційного обліку транспортного засобу (в разі його відчуження попереднім власником), щодо реєстрації транспортного засобу (в разі його придбання новим власником), тощо. Відповідно до статті 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з частиною першою статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 статті 316, ч. 1 ст. 317 ЦК). Положеннями статей 328, 329 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З наведених положень закону слідує, що за загальним правилом право власності на рухому річ, яким є автомобіль, виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна, є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин, як договір, його сторони можуть у договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ (аналогічні висновки наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 26.04.2023 року у справі 569/20334/21). Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі № 911/1278/20 дійшла висновку про те, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем ТЗ, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України Про дорожній рух» та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів; як положеннями ч. 1 ст. 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації ТЗ, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача ТЗ з моменту здійснення його державної реєстрації; порушення приписів про державну реєстрацію транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном); право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України; якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що транспортний засіб був переданий позивачу, проте за наслідками звернення позивача до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях - Територіального сервісного центру МВС № 2341 було відмовлено у перереєстрації транспортного засобу, у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК», як власник предмету лізингу відповідно, значиться в Єдиному державному реєстрі боржників. Згідно статті 34 Закону України "Про дорожній рух", у разі звернення особи, яка внесена до Єдиного реєстру боржників, для здійснення перереєстрації, зняття з обліку транспортного засобу з метою його відчуження територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційної дії, про що не пізніше наступного робочого дня повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про такий транспортний засіб. Також відповідно до абзацу дев`ятого пункту 15 Порядку у разі надходження до сервісного центру МВС звернення щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не здійснюється, крім випадків, коли: - перереєстрація транспортного засобу не пов`язана з його відчуженням; - транспортний засіб придбано на електронному аукціоні в порядку, установленому статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження"; - транспортний засіб отримано в рахунок погашення боргу в порядку, установленому статтею 61 Закону України "Про виконавче провадження"; - транспортний засіб придбано в порядку, установленому статтею 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"; - транспортний засіб безоплатно отримано відповідно до пункту 14 Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 № 985. З наведеного слідує, що перебування Банку в Реєстрі боржників є підставою для відмови в реєстрації права власності на автомобілі за позивачем, а тому остання, як новий власник позбавлена можливості зареєструвати право власності на транспортні засоби, що є предметом даного позову. Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно частин першої, п`ятої та сьомої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. Відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Під час судового розгляду встановлено, що з приводу відповідача в реєстрі боржників міститься запис по виконавчому провадженню, де банк виступає боржником. Водночас, як встановлено судом, банк не вчинив дії, спрямовані на усунення перешкод у реєстрації спірного автомобіля за позивачем, а тому доводи позивача є обґрунтованими та вказуєть на необхідність захисту прав позивача. Відповідно до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведеної норми позов про визнання права власності може бути пред`явлено особою, яка вже є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою чи якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України, пред`являється на захист уже існуючого, наявного права, що виникло у позивача з підстав, передбачених законом, і підтверджується належними та допустимими доказами, а не з наміром набути таке право за рішенням суду. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (постанови від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 76) та від 23.06.2020 року у справі № 909/337/19 (пункт 78). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний спосіб слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18). Велика Палата Верховного суду у постанові від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 зробила висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. У постановах від 04.02.2021 року у справі №910/1744/19, від 05.06.2024 року у справі № 909/142/23 Верховний Суд зауважив, що умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість доводів позивача, оскільки умови договору лізингу були належним чином виконанні, що неоспорюються відповідачем, а тому останній має право на повну реалізацію прав власника майна. Таким чином, на думку суду стороною позивача було вірно обрано спосіб захисту, у зв`язку з тим, що саме через те, що Банком не було вчинено всі дії, які б змогли надати можливість здійснити реєстрацію транспортного засобу позивачем, що призвело до порушення її прав. Відтак, суд вважає, що доводи сторони відповідача є не переконливими та спростовані доказами та позицію сторони позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Водночас із цим слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у ромірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved