Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

30.05.2025 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем та неприйняття спадщини та визнання права власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] і земельну ділянку\~для обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~і споруд,\~загальною площею\~0.0908\~га.\~кадастровий номер\~4810400000:04:041:0003,\~що знаходиться\~по [ADDRESS] .\~Миколаївської області,\~на якій\~споруджений зазначений\~вище житловий\~будинок в порядку спадкування за законом, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що [INFO] померла дружина позивача [PERSON] , у віці 57 років (свідоцтво про смерть додається). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй вищевказане майно. За життя [PERSON] заповіту не складала. [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями за законом першої черги. Спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 Цивільного кодексу України немає. [PERSON] , подала до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] не зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та не претендує на спадкове майно. Для прийняття спадщини за законом, [PERSON] , подав заяву до Мовчан А.С., приватного нотаріуса Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області, оскільки є спадкоємцем та бажає оформити спадщину, однак нотаріус відмовив позивачу у оформленні спадщини на цілий житловий будинок та цілу земельну ділянку, що знаходяться по [ADDRESS] , через те, що разом з померлою за тією ж адресою на день смерті була зареєстрована дочка - [PERSON] . 1994 року народження. Згідно зі ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії може здійснюватися в межах строку загальної позовної давності, тобто протягом трьох років з моменту винесення нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії здійснюється в порядку позовного провадження у судах загальної юрисдикції. Позивач стверджує, що його дочка, [PERSON] на час відкриття спадщини, день смерті [PERSON] , разом з матір`ю не проживала, та перебувала в іншому місці, тому вважає, що спадщину фактично вона не прийняла. Отже, [PERSON] не має змоги успадкувати все майно після смерті дружини [PERSON] , а тільки 1/2 його частку. Таким чином, позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок та земельну ділянку, тому єдиним правовим способом захисту законних прав та інтересів заявника, відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, є звернення до суду з заявою про встановлення факту неприйняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61- 27212св 19 від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18). від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20). від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20). від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Відповідно до ст. 29 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1); фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6). Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те. що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Згідно з абзацами 4.5 статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року №1382 - IV (далі - Закон № 1382 - IV) в редакції чинній на 01.01.2011 року, місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Відповідно до абзаців 4.5 ст. 3 даного Закону, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, па території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до абзаців 4.5 ст. 3 даного Закону, в редакції чинній на час звернення до суду, місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Тобто з внесеними змінами в абзаци 4,5 ст. 3 Закон № 1382 - IV визначення місця перебування залишилось - менше шести місяців, а отже проживання більше шести місяців є місцем проживання. Відповідно до ч. 2 статті 2 Закону № 1382 - IV, яка була чинна на час правовідносин, які виникли, та виключена на підставі Закону № 1871-ІХ від 05.11.2021 вбачається, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з абзацом 11 статті 3 Закону № 1382 IV, який був чинний на час правовідносин, які виникли, та виключений на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021 вбачається, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя етапі 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Отже, відмітка у паспорті про реєстрацію не має ніякого значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. Саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Виходячи з аналізу наведених норм, законодавець пов`язує факт прийняття спадщини не з наявністю або відсутністю реєстрації місця проживання спадкоємця за однією адресою зі спадкодавцем на час його смерті, а з самим фактом постійного проживання (більше 6 місяців) особи зі спадкодавцем на момент його смерті незалежно від того чи було зареєстроване місце проживання спадкоємця за вказаною адресою. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Місце проживання [PERSON] зареєстровано по [ADDRESS] . [PERSON] , не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та протягом достатньо тривалого часу до цього, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подав, тому остання не може вважатися такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Факт не проживання [PERSON] , [INFO] зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , з 2019 року по день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та не проживання на даний час можуть підтвердити свідки: - [PERSON] . [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] : - [PERSON] [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; Відповідачка [PERSON] , [INFO] , у встановлений законом строк спадщину не прийняла та ніколи не заперечувала, щоб [PERSON] зареєстрував право власності на цілий житловий будинок з цілою земельною ділянкою, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі надали заяви про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] є\~єдиними спадкоємцями\~за законом\~першої черги після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 04.07.2024). До складу спадщини після її смерті входить зокрема: житловий будинок і земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0.0908 га. кадастровий номер 4810400000:04:041:0003, що знаходиться по [ADDRESS] . Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цілу частину житлового будинку та земельної ділянки, через те, що разом з померлою за тією ж адресою на день смерті була зареєстрована її дочка, [PERSON] , 1994 року народження, про що була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.\~1\~ст.\~1269\~ЦК України\~спадкоємець,\~який бажає\~прийняти спадщину\~має подати\~нотаріусу заяву\~про прийняття\~спадщини. Згідно п.2 ст.1269 ЦІ ІК України громадянин повинен особисто подати заяву на прийняття спадщини. При цьому, згідно довідки, затвердженої головою квартального комітету № 56, яка наявна в матеріалах справи, [PERSON] не проживає по [ADDRESS] . Проте, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~є необхідним встановлення постійного проживання на час відкриття спадщини відповідача та спадкодавця. Так, частина третя\~статті 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. За вказаних обставин, сам по собі факт реєстрації відповідача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у той час, як законом пов`язане прийняття спадщини із постійним проживанням, не є безумовним доказом прийняття спадщини. Однак, судом не встановлено обставин на підтвердження факту проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Проаналізувавши викладене та встановивши, що спадкоємець за законом\~відповідач у цій справі [PERSON] , спадщину після смерті [PERSON] у порядку й у строки, визначені законом, не прийняла, суд приходить до висновку, що її частина у спадщині за законом переходить до іншого спадкоємця - позивача у справі [PERSON] відповідно до частини другої\~статті 1275 ЦК України. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до\~ст.1216 ЦК України\~спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За такого є підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , в частині визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті його дружини [PERSON] права власності на спірні житловий будинок і земельну ділянку. Разом з тим, закон визначає способи захисту цивільного права. Орієнтовний перелік судових способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом позову [PERSON] визначив, серед іншого, вимогу про встановлення факту непроживання [PERSON] із спадкодавцями на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після смерті матері. Отже, предметом заявлених вимог є встановлення факту, що має юридичне значення, з метою належного оформлення [PERSON] спадщини після смерті дружини. Однак, виходячи зі змісту позовних вимог, позивач фактично намагається довести те, що лише він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі позовні вимоги про встановлення факту непроживання відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, не відповідають належному способу захисту. Ефективним способом захисту прав позивача є визнання права власності на спадкове майно, про що також було заявлено [PERSON] . За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту про встановлення факту непроживання [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача і не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. Факти, про які позивач просить ухвалити рішення у цій справі щодо постійного непроживання відповідача із спадкодавцем та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, підлягають встановленню при розгляді позову про визнання права власності на спадщину. При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial