Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Коршун В.В. 12.03.2025 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної затопленням квартири. В обґрунтування позову зазначила, що позивач [PERSON] , є власницею квартири [ADDRESS] . Відповідачка є власницею квартири [ADDRESS] поверхом вище, що знаходиться за цією ж адресою. В період з 31.08.2024 по 05.09.2024 стався витік води у квартирі відповідачки, в результаті якого було пошкоджено квартиру позивача. Даний факт підтверджується Актом №1 від 05.09.2024 про наслідки залиття квартири [ADDRESS] , складеним ЖБК «Імпульс», яке здійснює управління будинком. Відповідачка відшкодування завданих збитків не здійснила. З метою встановлення розміру матеріальної шкоди позивачем 13.01.2025 було замовлено проведення будівельно-технічної експертної експертизи, за результатами якої Товариством з обмеженою відповідальністю «Український центр експертизи та оцінки» 21.02.2025 було складено висновок експерта №476/02.2025, відповідно до якого розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, становить 101 572,53 грн. За проведення експертного дослідження позивачем було сплачено 16 500 грн., що підтверджується платіжною інструкцією. 04.12.2024 на адресу відповідачки було направлено досудову вимогу № 0412/ФО/1 про відшкодування збитків. 18.12.2024 відповідачем надано відповідь на досудову вимогу, у якій вона розмір завданих збитків не визнала з посиланням на те, що вказані витрати не підтверджені, крім того, у Акті про залиття не вказано площ та масштабів пошкоджень, для встановлення реального збитку пропонувала провести незалежну експертну оцінку. Відповідачка в добровільному порядку завдані збитки не відшкодувала, що послугувало підставою для звернення до суду з позовом. В результаті залиття квартири позивач зазнала моральних переживань, які полягали у відчутті негативних емоцій, викликаних пошкодженням квартири та неможливості проживанні у ній та не усуненні відповідачкою причин залиття квартири, тривале ухилення відповідачки від пропозицій щодо врегулювання спору. Зазначені переживання негативно вплинули і на стан здоров`я позивачки, що мало наслідком її звернення за медичною допомогою. Враховуючи стан здоров`я позивача та статус особи з інвалідністю позивача та завдання втрат здоров`ю, що виникли через незаконні дії відповідачки, неправомірну її поведінку та відмову від відшкодування заподіяної шкоди,, розмір відшкодування за завдану моральну шкоду позивач оцінює у 40 000,00 грн. На підставі зазначеного позивач просив суд позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, завдану затопленням квартири в розмірі 42823,20 грн., витрати на визначення розміру збитку в розмірі 16 500 грн., та моральну шкоду в сумі 40 000,00 грн., а всього- 99 323,20 грн. та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. 22.07.2025 відповідачем через електронний суд подано відзив на позову заяву, у якому вона позовні вимоги визнала частково: в сумі 57 961,20 грн., з яких 41 461,20 грн. - матеріальна шкода, завдана затопленням квартири та 16 500 грн. витрати на визначення розміру збитку. В решті позову просила відмовити, посилаючись на необгрунтованість позовних вимог в цій частині та недоведеність розміру збитку в розмірі 101 572,53 грн. У судовому засіданні 06.08.2025 представник позивача [PERSON] адвокат Дикий Ю.О. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 06.08.2025 відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог в розмірі 101 572,53 грн., визнала позов в частині відшкодування матеріальних збитків в розмірі 42 823,20 грн. та 16 500 грн. витрат на визначення розміру збитку, в іншій частині позову просила суд відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 405348116, сформованої 26.11.2024, прінтскрін якої міститься у висновку експерта №476/02.2025 від 21.02.2025, квартира [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.09.1984 року № 4667, виданого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Сокологорською Н.Д., спадкове майно складається з паю, що знаходиться в Житлово-будівельному кооперативі «Імпульс» Радянського району міста Києва в сумі 3713,33 карб. та належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 11.02.1992, КМБТІ посвідчує, що квартира [ADDRESS] в кооперативі «Імпульс, зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності за реєстровим номером № 7/30254. Як вбачається із Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї від 26.11.1997, 25.12.1997 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Отже, судом встановлено, з [PERSON] та [PERSON] - одна і та ж особа. Відповідно до ч.11 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". Ч.4 ст.15 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття. Як вбачається із офіційного веб сайту Київської міської ради, відповідно до протоколу № 6 засідання комісії з питань найменувань від 05.09.2015 року вулицю Миколи Кравченка було вирішено перейменувати на вулицю Вільгельма Котарбінського. Розпорядженням Київської міської ради № 125/1 від 19.02.2016 вулицю [PERSON] було перейменовано на [ADDRESS] . Відповідно до ст.181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ч.2 ст.331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Реєстрація права власності до набрання чинності вказаним законом, тобто до 1 січня 2013 року, здійснювалась шляхом внесення записів відповідними Бюро технічної інвентаризації. Таким чином, судом встановлено що у [PERSON] виникло право власності на квартиру [ADDRESS] . За змістом ч.4 ст.319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належать, якщо інше не встановлено договором або законом. Квартира відповідачки знаходиться над квартирою позивача, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до Акту № 12 від 05.09.20204 про залиття житлового приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] , складного комісією у складі голови правління ЖБК «Імпульс» Чередник-Корнієнко Т.М. та члена правління [PERSON] , в результаті обстеження вище розташованої квартири [ADDRESS] виявлено аварійний прорив труби внаслідок порушення норм технічної експлуатації будівель: труба замурована, що є порушенням, оскільки труби мають бути у вільному доступі. На день обстеження комісія встановила, що під час залиття в квартирі [ADDRESS] постраждали: кімната , коридор, кухня, ванна, санвузол. Зі змісту Акту вбачається, що для підтвердження даного Акту винуватця шкоди та потерпілу сторону не було запрошено. Для врегулювання спору рекомендовано залучити незалежну експертизу. З метою встановлення розміру матеріальної шкоди позивачем було замовлено Висновок експерта. Так, за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження судовим експертом [PERSON] було складено Висновок експерта №476/02.2025, від 21.02.2025 року, відповідно до якого розмір матеріальної шкоди, що завдано внаслідок залиття квартири становить 101 572,53 грн. Як встановлено з висновку будівельно-технічне експертне дослідження проводилось судовим експертом методом порівняння наданих матеріалів із даними отриманими під час обстеження на місці, при проведенні обстеження застосовувалися візуальний та інструментальний (вимірювальний) методи, обстеження проводилося експертом на місці у присутності представників замовниці експертизи [PERSON] та [PERSON] , фотокартки приміщення та його частин були зроблені безпосередньо судовим експертом. 04.12.2024 на адресу відповідачки позивачкою було направлено вимогу щодо понесених позивачем матеріальних збитків від залиття його квартири та повідомлено позивачем відповідачці, що розмір матеріальної шкоди, що завдано внаслідок залиття квартири становить 101 572,53 грн. та запропоновано їй сплатити зазначені кошти на картковий рахунок позивача. В матеріалах справи також наявні підтвердження направлення зазначеної вимоги відповідачу (фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 04.2.2024; опис вкладення до цінного листа від 04.12.2024) За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. За змістом ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27 травня 2021 року у справі №761/12945/19. Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою), а відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини. Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 вересня 2020 року у справі №329/382/19. Відтак, обов`язковим для встановлення у спірних правовідносинах є факт залиття, встановлення осіб, які винні у такій, шкода заподіяна такою та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. При цьому, на підтвердження позовних вимог позивач повинен надати належні та допустимі докази, які б підтверджували факт виникнення залиття саме з вини відповідача. Відповідач в судовому засіданні заперечувала розмір завданої шкоди в сумі 101 572,53 грн., який зазначено у висновку суб`єкта оціночної діяльності як доказу, на підставі якого встановлено її розмір. Необхідно зауважити, що протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 серпня 2020 року у справі №925/1478/16). Для розгляду цивільного спору з питань відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття має значення встановлення його причини, в тому числі місця аварії - місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло- та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги, правовідносини між якими, що виникають у процесі її створення, надання та споживання, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII(постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі №488/4653/18) Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у цивільній справі №676/4719/15-ц, обов`язок доведення факту залиття квартири покладається на позивача. За змістом пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньо будинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акту встановлена в додатку №4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Відповідно до презумпції вини особи, яка завдала шкоди (стаття 1166 ЦК України), не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Актом про обстеження квартири від 05.09.2024 встановлено факт залиття квартири позивачки із квартири відповідачки. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №908/2637/20, від 29 вересня 2021 року у справі №910/17079/19, від 16 вересня 2021 року у справі №922/3059/16, від 26 січня 2021 року у справі №923/722/19, від 29 жовтня 2020 року у справі №917/814/16, від 29 січня 2020 року у справі №904/5265/18, від 28 січня 2020 року у справі №912/653/19, від 06 листопада 2019 року у справі №909/51/19, від 25 червня 2019 року у справі №5023/5836/12, від 19 червня 2019 року у справі №910/19581/16, від 05 червня 2019 року у справі №909/452/18, від 18 березня 2019 року у справі №908/1165/17, від 06 грудня 2018 року у справі №902/1592/15. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №912/1856/16, від 24 грудня 2019 року у справі №902/377/19). Щодо заперечення представником відповідача Висновку експерта № 2-01/2024 від 25.01.2024 року, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Аналіз змісту матеріалів цивільної справи свідчить про те, що позивачем доведено факт заподіяння йому діями відповідача матеріальної шкоди, натомість, відповідачем не спростовано жодними належними та допустимими доказами заявлені останнім позовні вимоги. Вимоги ЦПК не передбачають, що розмір збитків у справі про відшкодування шкоди, внаслідок залиття квартири може підтверджуватись виключно висновком експерта, обмежень у засобах доказування для сторін не встановлено. Завдана матеріальна шкода (збитки) власнику майна може бути визначена як оцінювачем, так і експертом. Збитки та розмір відшкодування можуть бути визначені на підставі звіту про оцінку майна чи висновку, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, з урахуванням встановлених положеннями (національними стандартами) вимог. Відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивачки, не надала інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття та розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Тому, суд приймає до уваги наданий позивачем Висновок експерта 476/02.2025 від 21.02.2025 на визначення розміру матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, як доказ у справі. Відповідачкою, яка вправі розпоряджатися своїми правами на власний розсуд, не спростовано доводів позивача та завданого розміру матеріальної шкоди, клопотання перед судом про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи відповідачкою не заявлено. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки часткове визнання позову відповідачкою закону не суперечить та прав, свобод чи інтересів третіх осіб не порушує, встановлені процесуальним законом підстави для відмови судом у прийнятті визнання відповідачкою позову відсутні. Таким чином, встановивши, що позивачка довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідачки, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суд приходить до висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачкою. Крім того, суд враховує, що відповідач у відзиві на позову заяву та у судовому засіданні позов у частині відшкодування матеріальної шкоди та витрат на визначення її розміру визнала. Судом встановлено факт залиття квартири позивачки з квартири відповідачки, яка належить на праві власності відповідачці у справі. Внаслідок такого залиття відповідачем завдано матеріальної шкоди у розмірі 42823,20 грн., яка підлягає стягненню з відповідачки. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Позивач у позовних вимогах та представник позивача у судовому засіданні зазначали, що з моменту залиття квартири позивач перебуває у пригніченому стані. Моральну шкоду оцінює у розмірі 40 000 грн. У зв`язку з зауваженнями до свого стану здоров`я, внаслідок залиття квартири, позивач був змушений звернутися до лікаря, їй призначено лікування. Зважаючи на поведінку відповідачки та тривалу бездіяльність з усунення наслідків своїх дій, нехтуванням її почуттями, як постраждалої та істотної шкоди, завданої залиттям квартири, позивач вважає саме такий розмір моральної шкоди є обґрунтованим. Згідно ч.1,3,4,5 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У ч.2 ст.22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частин другої-п`ятої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3, 5, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, судом враховуються правові висновки, здійснені Верховним Судом, викладені у постановах від 12.06.2023 у справі №686/7245/22, провадження №61-2174св23; від 29 травня 2023 року у справі №757/13867/21, провадження № 61-11498св22; від 02 березня 2023 року у справі №607/21703/21, провадження № 61-11873св22. Суд зауважує, що Верховний Суд у постановах: від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18; від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19, зробив висновок, який є застосованим й до даних правовідносин, про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, суд виходить з того, причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Натомість, особливостей психічного / психологічного стану, зумовленого пошкодженням майна позивача внаслідок залиття квартири, не підтверджено. Суду не надано й доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача погіршились відносини із оточуючими людьми. У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даючи оцінку твердженням позивача про погіршення стану здоров`я, прийому медичних препаратів суд зазначає, що відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією№ 426507 від 19.11.2019 [PERSON] встановлено третю групу інвалідності довічно. У п. 1.3 Довідки Київського міського клінічного онкологічного центру, надано рекомендації щодо нагляду ендокринолога-онколога. Як вбачається із Витягу з історії хвороби №6518, наданого Київським обласним онкологічним диспансером, [PERSON] було госпіталізовано з 01.07.2019 по 15.07.2019 із встановленим діагнозом Са (маркер онкології) щитовидної залози та рекомендовано спостереження онколога, ендокринолога. За змістом консультативного заключення від 30.12.2024, [PERSON] хворіє на важку форму гіпотиреозу в стадії декомпенсації. Таким чином, судом установлено, що [PERSON] має онкологічне захворювання щитовидної залози, починаючи з 2019 року, що потребує постійного нагляду з боку онколога та ендокринолога. Із консультативного заключення не випливає та позивачем не доведено, що мало місце погіршення її стану здоров`я у 2024 році на фоні стресу чи переживань внаслідок дій відповідача. Крім того, судом береться до уваги той факт, що позивач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , яка є відмінною від адреси квартири, яку затоплено, що підтверджується Витягом з історії хвороби № 6518 та твердженнями відповідача у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні, що не заперечувалося представником позивача, а відтак затоплення квартири не могло завдати їй дискомфорту чи позбавити можливості повноцінного користування житлом. Також, висновком експерта № 476/02.2025 від 21.02.2025 року встановлено наступні пошкодження коридору, кімнати, туалету, ванної у квартирі: місцями тріщини та відшарування фарби і штукатурки, світлі плями на поверхні, деформація коробки та наличників у верхній частині дверей, що не можуть вважатися істотними. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не доведені належними та допустимими доказами, а твердження позивача про завдану моральну шкоду не зумовлюють настання обов`язку з її відшкодування з боку відповідача. Тому за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що права та інтереси позивача відновлені в судовому порядку, за результатами розгляду цивільної справи, а сам по собі факт завдання шкоди майну позивача не підтверджує наявність правових підстав для відшкодування шкоди. Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині за наявної аргументації та доведеності не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь позивача, суд не оцінює розмір заявлених позовних вимог з точки зору справедливості та розумності за умови не доведення підстав для її стягнення. Щодо витрат за залучення суб`єкта оціночної діяльності, суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. На підтвердження понесення позивачем судових витрат пов`язаних із залученням оцінювача, надано Договір про надання послуг від 13.01.2025 (відповідно до п. 2.1 Договору розмір оплати становить 16 500,00 грн), висновок експерта №476/02.2025 від 21.02.2025, Акт здачі-приймання робіт (послуг) від 21.02.2025, платіжну інструкцію № 2.83505823.1 від 13.01.2025 про оплату послуг судового експерта в розмірі 16 500,00 грн. за проведення будівельно-технічної експертизи. Суд вважає, що сплачені позивачкою кошти в сумі 16 500,00 грн за проведення експертизи підлягають стягненню із відповідачки на користь позивачки. Щодо судових витрат про стягнення судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 581,38 грн. (59323,20 ?99323,20 = 0,60 х 968,96 грн. =581,38 грн.) На підставі ст. ст. 22, 386, 1166 ЦК України та

Outcome: partial