Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-21 00:00:00

Позиція сторін у справі У квітні 2025 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідачем у справі є біологічний батько дитини та колишній співмешканець позивача, фактичне місце проживання якого наразі в Іспанії. У березні 2022 року позивач та [PERSON] (син) змушені були виїхати до Європи, а з рештою опинились в Іспанії через повномасштабне вторгнення росії. До цього моменти позивач та її син постійно проживали в Україні. Час від часу позивачка та її син [PERSON] зазнавали психологічного, економічного та фізичного насилля зі сторони відповідача. А саме: це проявлялося у контролі витрат, обмеженні пересування, забороні виходити з дому, спілкуванні з рідними та близькими. Також відповідач відбирав технічні пристрої, зокрема телефон, не даючи позивачці змоги подзвонити до поліції, погрожував, здійснював психологічний тиск, контролював витрати, шантажував, користувався її коштами з її карток без її дозволу, штовхав, щипав, вдаряв ногою по ногам, фізично змушував перебувати з ним в одному ліжку, фізично та психологічно примушував до статевого акту, переслідування за допомогою GPS-трекеру у речах дитини, приниженні тощо. Жодного разу до поліції в Україні позивач не зверталася, через залякування, погрози та страх перед відповідачем, як перед чоловіком, який усе життя займається професійно боксом. З травня 2024 року фактичним місцем проживання позивача та її сина є [ADDRESS] . Весь цей час відповідач не здійснював ні фізичний, ні матеріальний догляд за малолітньою дитиною, аліменти не сплачував. Весь час відповідач не був обмежений у спілкуванні з дитиною, як у телефонній розмові, так й особисто, оскільки існувала усна домовленість, що [PERSON] буде перебувати у батька в Іспанії кожні канікули до кінця 2025 року, включаючи весняні, літні та зимові канікули. На зимові канікули, 18.12.2024 з метою налагодження емоційних стосунків з батьком дитини [PERSON] у супроводі позивача та її матері, [PERSON] , перетнули державний кордон України і поїхали у Польщу з метою подальшої поїздки в Іспанію у супроводі його бабусі ( [PERSON] ). За попередньою домовленістю з відповідачем, [PERSON] у супроводі [PERSON] мали з 18.12.2024 по 28.12.2024 перебувати в Іспанії, за адресою: [ADDRESS]. 27.12.2024 відповідачем здійснено викрадення особистих речей та документів [PERSON] та [PERSON] , а також самого [PERSON] . У телефонному режимі (у месенджері Телеграм) відповідач повідомив, що він забрав [PERSON] і не буде виконувати попередні домовленості. Переживаючи за життя та здоров`я дитині, позивач місяць намагалася домовитися з відповідачем про повернення їй сина, проте це було невдало. Так, 26.02.2025 вона приїхала до Іспанії з метою побачитися з дитиною, яку батько забрав проти її волі. [PERSON] вона зустріла у школі після завершення занять, куди відповідач відправив його на навчання. Після цього вони вдвох сіли в таксі до вокзалу, потім в електричку, а потів в автобус Барселона-Київ, й поїхали додому. При цьому позивач зазначила, що коли вона з сином перебувала в електричці, їй написала її подруга, яка проживає в Іспанії - [PERSON] , й повідомила, що бачила, як відповідач прибіг на вокзал. У подальшому, як виявилося, відповідач сів на електричку за ними, а потім на таксі наздоганяв їх автобус до Києва. Оскільки позивач почала підозрювати, що у них є «маячок» - GPS-трекер, вона почала переглядати речі сина й знайшла його у курточці, схований у підкладці, після чого зламала. У подальшому, перебуваючи на кордоні між Польщею та Україною, позивача та [PERSON] зупинили працівники прикордонної служби, забрали у них закордонні паспорти й сказали виходити. Далі їх помістили в ізолятор, який представляв собою кімнату два метри на метр, зі стільцями, де сиділи всі, до кого були питання. У подальшому їх перевели у кімнату, де був лише диван (без подушок та ковдр), ліжечко для немовляти та туалет. Причини не повідомили, перекладача не надали, до адвоката звернутися не дали. Замість цього прикордонники зв`язалися з відповідачем (з того, що зрозуміла позивачка самостійно перекладаючи польську мову), після того як відправили запит до Іспанської поліції. Прикордонники запропонували відповідачу, аби позивача та [PERSON] перевели в готель неподалік, адже умови у них складні для проживання, а без документів вони країну не покинуть. Для цього їм потрібна була лише його усна згода. Проте відповідач відмовив, виявивши бажання, аби позивач та п`ятирічний син залишилися у в`язниці. Коли працівникам прикордонної служби Польщі надійшла ймовірно відповідь на запит до Іспанії, вони прийшли до позивачки з документами, які були складені польською мовою та під примусом, залякуючи її тим, що вони в іншому випадку ніколи звідси не вийде, змусили її підписати їх. З текстом даних документів вона не ознайомилась, проте встигла сфотографувати частину, з якої їй стало зрозуміло, що все це відбувається через якесь рішення суду Іспанії Проте й після цього позивачку та [PERSON] не відпустили. На другий день, після того, як її висадили з автобуса, до них прийшли представники соціальної служби та заявили, що вони вилучають її дитину для подальшої передачі батькові - відповідачу. У [PERSON] та позивачки була істерика, вона відмовилась віддавати сина. Тоді соціальна служба погодилась їх двох заселити до соціальної родини, де їм надали односпальне ліжко й суворо заборонили залишати квартиру. Перекладача не надали, як й адвоката. Сказали чекати рішення суду. Однак даного рішення так ніхто й не надав. На третій день до квартири прийшли соціальна служба та відповідач, де останньому повернули паспорт [PERSON] , а його самого передали батьку. Паспорт позивачки повернули їй. Після чого відвезли до вокзалу у Перемишль. На даному вокзалі відповідач запропонував позивачці повернутися до нього та жити з ним разом в Іспанії. Позивачка відмовилась. Тоді відповідач сказав, що вона його ворог, а [PERSON] їде з ним. Сам [PERSON] був дуже проти цього, плакав, просив, аби він поїхав з мамою до Києва. Проте позивачка додому поїхала сама, а відповідач з [PERSON] до [PERSON] . Крім цього позивачка вказала на те, що відповідач постійно зазначає, що він поверне їй дитину тільки тоді, коли вона повернеться до нього як дружина. Тобто викрадення [PERSON] є способом маніпуляції над нею. До сина відповідач ставиться добре, проте не дбає про нього та не вміє дбати. У житлі не прибирає, не пере, не готує, не має медичної картки дитини й не може забезпечити його здоров`я, не знає про його порядок вакцинації, не має виписок лікарів про стан здоров`я дитини, не знає про алергічні реакції, улюблені/не улюблені продукти дитини, немає офіційного заробітку. Він не закриває базові потреби дитини, що є доказом необхідності перебування дитини з матір`ю, та проживання дитини в Києві. В ході затримання на польському кордоні позивачці стало відомо, що існує певний судовий процес, рішення про яке вона не бачила, в установленому законом порядку не отримувала. З 08 по 12 березня 2025 позивачка їздила до Іспанії забрати рішення першої інстанції Іспанського суду щодо вирішення питання про місце проживання [PERSON] . У даному рішенні суд заборонив дитині залишати територію Іспанії без судового дозволу. Наразі позивачка не знає, де перебуває [PERSON] , знає лише квартиру, де на момент тимчасового вимушеного спільного проживання з відповідачем вони проживали втрьох. Дитина утримується в ізоляції від матері протягом тривалого часу без належного контакту, що суперечить її найкращим інтересам та базовим потребам у стабільному емоційному зв`язку з обома батьками. Наявні підстави вважати, що це може призвести до тривалих психологічних наслідків, зокрема розвитку тривожних розладів, відчуття небезпеки, емоційної нестабільності та втрати довіри до близьких осіб. Позивач зазначає, що наявні ознаки як психологічного насильства, так і неналежного виконання обов`язків щодо забезпечення права дитини на охорону здоров`я. Все це є прямим порушенням принципу найкращих інтересів дитини, визначеного Конвенцією про права дитини та Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Крім того, батько наразі перебуває за кордоном в Іспанії у статусі біженця, не має офіційного працевлаштування та стабільного джерела доходу. В Україні він також не має жодного бізнесу, нерухомого майна чи інших активів, які б могли забезпечити йому засоби для існування або утримання дитини. На відміну від цього, позивачка має стабільні умови для забезпечення потреб дитини, включаючи безпечне середовище, власне житло, матеріальні ресурси та можливість надання медичної, освітньої й психологічної підтримки. Відтак, утримання дитини у відриві від матері в умовах, коли батько не може гарантувати належне утримання та розвиток, є ще одним серйозним порушенням принципу найкращих інтересів дитини. Представник відповідача подала відзив на позов, в якому зазначила, що на сьогодні дитина проживає у Іспанії (за адресою: [ADDRESS] ) разом з батьком. У зв`язку з бойовими діями на території міста Києва та Київської області, а також у зв`язку з ракетними обстрілами міста, які всі українці відчувають не у новинах десь далеко, а у реальності, саме [PERSON] вивезено особисто дитину [PERSON] до Іспанії, про що вона зазначила у своєму позові. Наразі поки тривають воєнні дії в Україні, дитина не може бути повернута в Україну, оскільки таке повернення створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я і обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Разом з тим, [PERSON] не забороняє спілкуватись з дитиною, проживати матері з дитиною в Іспанії (будь-яких доказів таких обставин заборони зі сторони батька - [PERSON] не надавала до позову. А власні образи, про які вказує позивач у позові не є доказом в розумінні норм ЦПК України). До матеріалів справи надані докази, що підтверджують право на проживання, медичного обслуговування дитини, навчання у школі, розвитку дитини, вивчання мови, матеріального забезпечення та ряд інших документів, якими підтверджено виконання батьком [PERSON] своїх батьківських обов`язків не тільки визначених нормами закону, а й нормами моралі та любові до дитини. Не зважаючи на те, що дитина проживає у достатнього моральному, психологічному, матеріальному, фізичному розвитку, у спокої та любові, [PERSON] двічі вживала дій для вивезення його до України, що підтверджується також і змістом самого позову, тому [PERSON] вимушений був звернутися до суду в місті Арен-де-Мар. 26.02.2025 року прийнято рішення суду, яким забороняється виїзд неповнолітнього [PERSON] з території Іспанії без судового дозволу; забороняється видача паспорта неповнолітньому [PERSON] з метою виїзду до України, а у разі, якщо такий паспорт уже видано, - постановляється його вилучення у межах заборони виїзду до території України. Задовго до подання позову у даній справі № 757/18732/25-ц, знаючи про існування рішення суду Іспанії, не оскаржуючи його у 20 денний термін, хоча у лютому 2025 року їй було відомо про нього, ініціює позов в Україні про визначення місця проживання в Україні в місті Києві під обстрілами, що діються росією. Представник позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що обставини, які були підставою для тимчасового виїзду дитини, не є постійними або такими, що виключають повернення. Аргументи відповідача є узагальненими та не доводять наявність реальної загрози саме в умовах проживання дитини з матір`ю в Києві. Підстави для визначення місця проживання дитини не зводяться до формального виконання обов`язків батьківства, а охоплюють ширший аналіз - емоційний зв`язок, стабільність, соціальне оточення, здатність забезпечити психологічне благополуччя дитини. Рішення іспанського суду, яке вказується відповідачем, не є остаточним, оскільки не набрало законної сили (відсутні докази його остаточності або повідомлення сторін про неможливість його оскарження). Крім того, згідно з Гаазькою Конвенцією 1996 року, компетенція належить суду країни, де дитина мала постійне місце проживання перед переміщенням - тобто Україні. Таким чином, відповідач неправомірно посилається на юрисдикцію Іспанії як виключну, і немає підстав для відмови українському суду у розгляді справи. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Свідок [PERSON] суду повідомила, що її дитина є найкращим другом [PERSON] , вони разом відпочивали, позивач прекрасна матір, в неї чудові відносини з дитиною, а відповідач дитиною не цікавився. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона знає позивачку давно, вона прекрасна матір, яка завжди приділяє увагу своєму сину та піклується про нього. Свідок [PERSON] суду повідомила, що позивач була прекрасною мамою і завжди належно дбала про дитину. Свідок [PERSON] суду повідомив, що коли [PERSON] був у мами, то ходив в садочок, на гуртки, спілкувався з друзями, мав йти до школи, тепер він закордоном і нікуди не ходить. Свідок [PERSON] суду повідомила, що позивач має гарну квартиру, має всі умови для проживання дитини в безпечному кварталі, мама дуже піклується про сина. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року відкрито у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] у гр. [PERSON] та гр. [PERSON] народився син - [PERSON] . Батьки дитини в зареєстрованому шлюбі не перебували. В березні 2022 року родина змушена була виїхати до Європи, а з рештою переїхали до Королівства Іспанії. Сімейні відносний між батьками дитини не склалися і з травня 2024 року фактичне місцем проживання гр. [PERSON] та її сина за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] в супроводі бабусі по лінії матері - гр. [PERSON] приїхали до батька - гр. [PERSON] в Іспанію. На час розгляду справи дитина проживає у Іспанії (за адресою: [ADDRESS] ) разом з батьком. 30 травня 2025 року проведено обстеження умов проживання гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де дитина проживала до виїзду в Іспанію, про що складено відповідний акт. Згідно з ухвалою суду м. Аренс-де-мар від 26 лютого 2025 року, справа №164/2025, прийнято рішення про заборону виїзду малолітнього [PERSON] , [INFO] з території Іспанії без судового дозволу та заборонено видачу паспорта малолітньому, з метою виїзду до України. Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування надала висновок, згідно з яким, зважаючи на фактичну відсутність дитини та одного з батьків на території Печорського району міста Києва, просить прийняти рішення по справі № 757/18732/25-ц на підставі наявних у справі доказів та в інтересах дитини в межах чинного законодавства України. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Згідно з частинами першою-п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України, не є міжнародним договором, хоча є визнаним джерелом міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач має у власності двокімнатну квартиру, яка повністю облаштована для комфортного, гармонійного проживання дитини, у якій вони разом проживали, вона займається вихованням і розвитком сина, має стабільний дохід. Свідки допитані судом в судовому засіданні повідомили, що позивач прекрасна матір, в неї чудові відносини з дитиною, вона займалася вихованням, а відповідач дитиною не цікавився. Дитина мала друзів, відвідувала гуртки та дитячий садок. Із показів свідків та письмових доказів суд встановив, що проживання разом із матір`ю забезпечує розвиток [PERSON] у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благонадійним, а відтак відповідає найкращим інтересам дитини. Оцінюючи спірні правовідносини у контексті Принципу 6 Декларації прав дитини, суд враховує, що проживання дитини разом із відповідачем за межами України позбавляє позивачку можливості у повній мірі реалізувати право на спілкування з дитиною, виявляти турботу, займатися вихованням, а відтак дитина розлучається з матір`ю та позбавляється її піклування, що автоматично створює негативні наслідки для гармонійного розвитку дитини. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що повномасштабна війна росії проти України є винятковою обставиною, яка зумовлює перебування [PERSON] за межами України, з метою збереження життя, здоров`я, морального та психічного стану дитини, оскільки такі твердження є узагальненими та не доводять наявність реальної загрози саме в умовах проживання дитини з матір`ю в Києві. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Оскільки позов задоволено, то за правилами статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2 422, 40 грн.

Outcome: approved