Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

У січні 2025 року Позивачка звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЕЙД-ТОРГСПЕЦ ГРУП» про стягнення заборгованості, в обґрунтування яких зазначає, що 06 вересня 2022 року та 09 січня 2023 року між нею (як Поручителем) та Відповідачем (як Кредитором) було укладено три договори поруки. На виконання цих договорів, Позивач сплатила на рахунок Відповідача грошові кошти на загальну суму 37 534 749 грн, виконавши зобов`язання за первісних боржників. Згодом, 12 липня 2023 року, сторони уклали три угоди про врегулювання, якими розірвали договори поруки та встановили нове зобов`язання Відповідача повернути Позивачу сплачені кошти, а також відшкодувати збитки, неотриманий прибуток та моральну шкоду на загальну суму 1 500 000 грн. Строк виконання цього зобов`язання було встановлено до 15 серпня 2023 року. Оскільки Відповідач не виконав умови угод про врегулювання, Позивач просить стягнути з нього загальну суму заборгованості, що з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат становить 46 205 503,51 грн. Позиція Позивача ґрунтується на тому, що угоди про врегулювання є самостійними, чинними та обов`язковими до виконання правочинами, які встановили нове грошове зобов`язання. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2025 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.01.2025 року справу призначено у підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. 17.03.2025 року через канцелярію суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому він позовні вимоги не визнає, зазначає про передчасність звернення позивачки із позовом. 28.03.2025 року через систему «Електронний суд» від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якому в якому вона не визнає доводи, викладені представником відповідача, та наполягає на правомірності своїх позовних вимог. 10.04.2025 року через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому він наполягає на підставах для відмови у позові. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові на у відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Основний аргумент Відповідача полягає в тому, що в момент виконання Позивачем зобов`язань за первісних боржників, до неї автоматично, в силу імперативної норми статті 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), перейшли всі права кредитора щодо цих боржників (відбулася суброгація). Таким чином, Позивач набула статусу нового кредитора для первісних боржників і повинна пред`являти свої фінансові вимоги саме до них, а не до Відповідача. Відповідач стверджує, що угоди про врегулювання від 12 липня 2023 року є нікчемними, оскільки їх зміст прямо суперечить імперативним нормам цивільного законодавства та спрямований на штучне створення нового, неіснуючого зобов`язання. Мотивувальна частина Судом встановлено, що 06 вересня 2022 року між [PERSON] (Поручитель) та ТОВ «ТРІЙКА КАПІТАЛ» (Кредитор), правонаступником якого є ТОВ «ТРЕЙД-ТОРГСПЕЦ ГРУП», укладено договір поруки №КФО/1-06/09-2022-П-2. 09 січня 2023 року між тими ж сторонами укладено ще два договори поруки: №КЦП/1-09/01-2023-П-1 та №КФО/2-09/01-2023-П-1. Протягом січня - березня 2023 року Позивач перерахувала на рахунок Відповідача грошові кошти на загальну суму 37 534 749 грн на виконання зазначених договорів поруки, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями. Судом встановлено, що ці платежі були здійснені Позивачем достроково, до настання строків виконання зобов`язань за основними кредитними договорами та без отримання відповідної вимоги від Кредитора. 12 липня 2023 року сторони уклали три угоди про врегулювання питань за кожним з договорів поруки. Згідно з умовами цих угод, договори поруки розривалися, а Відповідач зобов`язувався повернути Позивачу сплачені нею кошти в загальному розмірі 37 534 749 грн, а також відшкодувати збитки, неотриманий прибуток та моральну шкоду на загальну суму 1 500 000 грн. Кінцевий термін виконання цього зобов`язання було встановлено до 15 серпня 2023 року. Відповідач зазначені зобов`язання за угодами про врегулювання не виконав. Норми права, що підлягають застосуванню, та мотиви їх застосування Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Відносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, договору та поруки. Центральним питанням у цій справі є визначення правових наслідків виконання Позивачем-поручителем зобов`язань за первісних боржників та правова природа угод про врегулювання, укладених згодом. Щодо правової природи суброгації у відносинах поруки. Відповідно до частини першої статті 556 ЦК України, після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор зобов`язаний вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. Частиною другою цієї ж статті встановлено, що до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Аналіз зазначеної норми права, а також усталеної судової практики свідчить про те, що такий перехід прав кредитора до поручителя є суброгацією. Суброгація передбачає заміну кредитора у вже існуючому зобов`язанні. Це означає, що з моменту виконання Позивачем зобов`язань за боржників, вона автоматично, в силу прямої вказівки закону, зайняла місце Відповідача (первісного кредитора) у відносинах з цими боржниками. Цей перехід прав є імперативним наслідком виконання зобов`язання поручителем і не потребує укладення окремого договору про відступлення права вимоги (цесії). Щодо співвідношення принципів свободи договору та імперативних норм. Позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на угоди про врегулювання як на самостійні договори, укладені в межах принципу свободи договору, закріпленого статтями 6 та 627 ЦК України. Дійсно, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Однак, ця свобода не є абсолютною. Частина третя статті 6 ЦК України встановлює, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (імперативні норми). Судова практика Верховного Суду послідовно підтверджує, що свобода договору обмежується імперативними нормами закону. Норма частини другої статті 556 ЦК України, яка встановлює автоматичний перехід прав кредитора до поручителя, є за своєю правовою природою імперативною, оскільки вона встановлює безальтернативний правовий наслідок юридичного факту - виконання поручителем зобов`язання боржника. Сторони не можуть своєю волею змінити чи скасувати цей наслідок. Щодо правової природи та нікчемності Угод про врегулювання. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України. Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення. Суд, проаналізувавши зміст угод про врегулювання від 12 липня 2023 року, доходить висновку, що вони спрямовані на встановлення нового зобов`язання для Відповідача - повернути Позивачу кошти, які були правомірно сплачені нею як поручителем. На момент укладення цих угод право вимоги до первісних боржників вже перейшло до Позивача в силу імперативної норми статті 556 ЦК України. Таким чином, у Відповідача був відсутній обов`язок повертати ці кошти, а у Позивача - право вимагати їх повернення від Відповідача. Укладаючи угоди про врегулювання, сторони намагалися змінити встановлений законом правовий наслідок (суброгацію), що є прямим порушенням імперативної норми. Зміст цих угод суперечить вимогам закону, а саме статті 556 ЦК України. Отже, ці угоди є нікчемними з моменту їх укладення. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, якщо суд виявить нікчемність правочину, він має враховувати її за власною ініціативою, навіть якщо відповідна позовна вимога не заявлена. Суд у мотивувальній частині рішення підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Оцінка доводів сторін та доказів Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (стаття 89 ЦПК України). Доводи Позивача про те, що угоди про врегулювання є самостійними та чинними правочинами, на яких ґрунтується позов, спростовуються висновком суду про їх нікчемність. Оскільки позовні вимоги базуються на нікчемних правочинах, вони не можуть бути задоволені, адже нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Доводи Відповідача про автоматичний перехід прав кредитора до Позивача в порядку суброгації та про те, що Відповідач є неналежним боржником за вимогами, що виникли, є обґрунтованими та підтверджуються нормами чинного законодавства та матеріалами справи. Після сплати коштів за боржників Позивач набула статусу кредитора щодо них і саме до них має пред`являти вимоги про повернення сплачених сум. Суд також враховує принцип правової визначеності, який є складовою верховенства права та гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип вимагає, щоб правові норми були чіткими, зрозумілими та передбачуваними. Дозволити сторонам договірним шляхом змінювати імперативні норми закону означало б підрив правової визначеності та стабільності цивільного обороту. Легітимні очікування Позивача не можуть ґрунтуватися на правочині, який є нікчемним з моменту його укладення. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed