Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовної заяви 16.08.2024 ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позову зазначив, що між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра» 12.03.2008 укладено кредитний договір № 786210/ФЛ, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надано [PERSON] кредитні кошти на суму 175910,40 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] і ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки №786210/ФЛ-П2, відповідно до якого [PERSON] став солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами. У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014 по справі № 201/4716/14-ц позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено, а саме: стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 2573713,23 грн. та витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області №201/4716/14-ц від 27.12.2017 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014 скасовано в частині задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат. Згідно із договором №GL48N718070_І_3 про відступлення прав вимоги від 17.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 509, право вимоги за кредитним договором №786210/ФЛ від 12.03.2008, укладеним з ВАТ КБ «Надра», перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Новий кредитор набув права вимоги банку до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів), кредитор Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» відступив права вимоги на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий кредитор) разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2020 по справі №201/4716/14-ц замінено сторону позивача з ПАТ «КБ «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у виконавчому документі по справі № 201/4716/14-ц про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 2573713,23 грн. та витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн. Постановою Верховного Суду від 10.07.2024 по справі 201/4716/14 року, залишено в силі ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2020 по справі №201/4716/14-ц. Вказане рішення суду про стягнення заборгованості не виконано дотепер. Відповідно до розрахунку інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 2573713,23 грн., за період з 01.05.2017 року по 23.02.2022 (дата розрахунку до введення Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 воєнного стану) розмір нарахованих інфляційних витрат і 3% річних на суму боргу становить 1586060,53 грн., що складається з: інфляційне збільшення - 1 213 965,06 грн, 3% річних - 372 095,47 грн. Посилаючись на норми статті 625 ЦК України, з урахуванням строків даності, як і були продовжені Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також уведення 24.02.2022 воєнного стану і внесення Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року до «Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» (ЄДРПОУ 40696815) інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 1 586 060,53 грн. Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. 18.10.2024 представник відповідача адвокат Зубарев В.О. подав відзив на позовну заяву (а.с. 53 62), у якому вказав про відсутність підстав солідарної вимоги за статтею 625 ЦК України. Також вказав, що позивач розрахував інфляційні витрати та 3 % річних на зобов`язання 2573713,23 грн, що вже включає штрафні санкції у вигляді пені та штрафу. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено сплату індексу інфляції та 3% річних виключно у контексті грошового зобов`язання, в той час як жодних посилань на можливість нарахування даних складових у відношенні способів забезпечення виконання зобов`язань дана норма не містить. Також вважав, що відсутні підстави для нарахування інфляційних витрат на прострочене зобов`язання, визначене в іноземній валюті. Зазначив про необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки він виконаний без деталізації механізму визначення (підрахунку) сум заборгованості, математичних формул із підставлянням до таких формул конкретних числових значень, накопичення сум у розрахунку логічно не обґрунтовано. У наданих позивачем розрахунках певні числові значення розташовані у колонках та стовпцях таблиці, але відсутні будь-які відомості стосовно того в який спосіб та згідно яких правил суми зростають і яким чином узгоджуються між собою. Також вважав, що заявлена до стягнення сума є неспівнмірною та має бути зменшена судом до з огляду на позицію у п. 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18. Заявив про застосування судом позовної давності, яка сплила 25.06.2017. Так, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014 набрало законної сили 24.06.2014, що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.12.2023. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] правом на надання відзиву не скористався. Представник позивача\~ Скребець\~О.С.\~надав відповідь\~на відзив (а.с. 86 91), у якій не погодився із доводами відповідача щодо відсутності підстав для пред`явлення солідарної вимоги щодо сплати індексу інфляції та трьох процентів річних, наводячи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Справа № 910/3077/20) та положення статей 553, 554 ЦК України, які визначають обсяг відповідальності солідарного поручителя. Вважав, що для нарахування інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, базовою сумою для обчислення сум є остаточна сума визначена у судовому рішенні, а саме 2573713,23 грн. вважав, що позовна давність позивачем не пропущена і враховані законодавчі зміни щодо її застосування. Відповідачами не вчинено жодних дій щодо фактичного виконання рішення суду, тому доводи відповідача спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання покладених на нього рішенням суду яке є обов`язковим до виконання, та у подальшому можуть спричинити порушення прав ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Наполягав на задоволенні позову. Рух справи. Ухвалою судді від 21.08.2025 відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено у спрощеному провадженні з викликом сторін (а.с. 37). Ухвалою суду від12.03.2025 представнику відповідача відмовлено у задоволені клопотання про зупинення провадження (а.с. 130-131). Представник позивача адвокат Чміль Ю.В. у судове засідання надала заяву, у якій позовні вимоги підтримала, справу просила розглядати без її участі (а.с. 141). Відповідачі, їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 39, 132, 133, 140, 138). Враховуючи категорію спору (малозначна справа), наданий відповідачем відзив, надану позивачем відповідь на відзив, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що між [PERSON] і ВАТ КБ «Надра» 12.03.2008 укладено кредитний договір № 786210/ФЛ, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надано [PERSON] кредитні кошти на суму 175910,40 доларів США (а.с. 17-19). З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] і ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки №786210/ФЛ-П2, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався відповідати за кредитним договором як солідарний боржник (п. 1.2) (а.с. 20). ПАТ КБ «Надра» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014 по справі № 201/4716/14-ц позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 2573713,23 грн. та витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн (а.с. 21-24). Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області №201/4716/14-ц від 27.12.2017 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014 скасовано в частині задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат (а.с. 25 26). Згідно із договором №GL48N718070_І_3 про відступлення прав вимоги від 17.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 509, право вимоги за кредитним договором №786210/ФЛ від 12.03.2008, укладеним з ВАТ КБ «Надра», перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Новий кредитор набув права вимоги банку до [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів), кредитор Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «НАДРА» відступив права вимоги на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий кредитор), разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2020 по справі №201/4716/14-ц, замінено сторону позивача з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у виконавчому документі по справі № 201/4716/14-ц про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 2573713,23 грн. та витрати на судовий збір з кожного окремо по 1218 грн. (а.с. 27) Постановою Верховного Суду від 10.07.2024 по справі 201/4716/14 за наслідками розгляду касаційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», постанову Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2024 скасовано і залишено в силі ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2020 в частині заміни сторони виконавчого провадження. Позивач вказує, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконано дотепер, доказів зворотного відповідачі не надали. Відповідно до розрахунку пощзивача інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 2573713,23 грн., за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 (дата розрахунку до введення Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 воєнного стану) розмір нарахованих інфляційних витрат і 3% річних на суму боргу становить 1586060,53 грн., що складається з: інфляційне збільшення - 1213965,06 грн; 3% річних - 372 095,47 грн (а.с. 28-29). 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс/18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Така позиція наведена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених у постановах від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26 січня 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє а ні кредитного договору, а ні відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Виходячи з вищевказаного, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання. Така позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Справа № 910/3077/20. Як видно зі змісту договору поруки, пунктом 1.2. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у п.1.1. цього договору повністю чи в будь-якій його частині як від позичальника так і поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язання, так і при невиконанні позичальником зобов`язань в цілому (п.1.3 договору поруки). Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань у повному об`ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (п.1.4 договорів поруки). Поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами Кредитного договору (п.1.5 договору поруки). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду. У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність відповідальності у поручителя на підставі статті 625 ЦК України за весь період прострочення виконання рішення суду, оскільки в силу наведених вимог закон така відповідальність виникає і у боржника і у поручителя. Суд не приймає доводи відповідача про те, що позивач не має право стягувати інфляційні витрати, зважаючи на те, що кредит надавався у доларах США, оскільки предметом спору у даній справі є грошове зобов`язання у гривні (не в доларах США), стягнуте з відповідачів рішенням суду, а не наслідки невиконання первинного зобов`язань за кредитним договором у вигляді застосування кредитором статті 625 ЦК України. Відповідачем не спростований розрахунок позивача, зазначено лише, що розрахунок є неналежними, неправильним, не деталізований механізм визначення (підрахунку) сум заборгованості, відсутній спосіб розрахунку. Водночас, відповідач не зазначив, з якими сумами він не погоджується, не надав свого розрахунку. При цьому, що жодним нормативним актом не передбачено вимог до форми та змісту розрахунку по 625 ЦК України. Щодо зменшення відповідальності Частина 3 ст. 551 ЦК України закріплює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Велика Палата Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказала, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних, як складову грошового зобов`язання та особливу міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язань, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника; вказані компенсаційні нарахування не є штрафними санкціями, передбаченими статтею 230 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій. Як зазначено судом вище, згідно положень статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом. За висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 встановлено можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. Дійсно, у пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Позивачем нараховані інфляційні витрати і річні за п`ять років, їх розмір майже удвічі менший аніж основна сума боргу, відповідачі не зазначили, які заходи ними вживалися щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Ураховуючи те, що зменшення штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про зменшення нарахованої суми 3% річних та інфляційних втрат. Щодо заяви відповідача про застосування строків давності Суд наголошує, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року до 31.10.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21) Розглядаючи справу у межах позовних вимог, суд також враховує, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється\~від відповідальності,\~визначеної статтею\~625\~цього Кодексу,\~а також\~від обов`язку\~сплати на\~користь кредитодавця\~(позикодавця)\~неустойки (штрафу,\~пені)\~за таке\~прострочення.\~Установити,\~що неустойка\~(штраф,\~пеня)\~та інші\~платежі,\~сплата яких\~передбачена відповідними\~договорами,\~нараховані включно\~з 24\~лютого 2022\~року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває до цього часу. Таким чином, відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних витрат після 24.02.2022. Позивачем урахована трирічна позовна давність - з дати нарахування інфляційних витрат та 3% річних, позовні вимоги заявлені з 01.05.2017 і до 23.02.2022. Відтак, позовна давність за вимогами про стягнення інфляційних витрат та 3% річних починаючи станом на дату подачі цього позову не пропущена, тому суд відхиляє заяву відповідача про застосування строку позовної даності. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 19032,72 грн, по 9516,36 грн з кожного (а.с. 11). На підставі викладеного,

Outcome: approved