Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

18 червня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що 04.04.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір (оферти) № 04.04.2024-100002677. Відповідачем електронним цифровим підписом підписано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, а отже акцептовано умови договору. Позичальнику було надано кредит у розмірі 10000,00 гривень строком на 140 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна в розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту (економічна сутність - плата за надання кредиту) - 15 % від суми кредиту та дорівнює 1500,00 гривень. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. 21.04.2024 року відповідачем здійснено часткову сплату в розмірі 2553,99 гривень.\~ Однак\~ [PERSON] не виконала повністю свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 25446,01 гривень, що складається із заборгованості по тілу кредиту - 10000,00 гривень; по процентам - 12200,00 гривень; по комісії, пов`язаної з наданням кредиту - 746,01 гривень; по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання - 2500,00 гривень. Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» прохав суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року в розмірі 25446,01 гривень; судові витрати покласти на відповідача.\~ Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 19 червня 2025 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.26-27). 01 липня 2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Зачепіло З.Я. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначає, що позивачем не надані докази на підтвердження того, що відповідачка була ознайомлена з умовами наданого кредиту та взагалі отримувала кредитні кошти. Позивач посилається на Правила надання грошових коштів, але матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Правилами ознайомлювалася відповідачка при укладенні договору. Договір № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року не містить підпису [PERSON] . Так само графік платежів і паспорт споживчого кредиту не містять підпису відповідача. Крім того, заявлені позивачем суми процентів не ґрунтуються на умовах договору і наданому розрахунку, а тому не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався з матеріалами справи та умовами договору, позивач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є суто внутрішнім документом фінансової установи, не є первинним документом, який би підтверджував суму заборгованості за кредитом. Позивачем не надано первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача є правильним. Також представник відповідача зазначає, що положення договору, які передбачають нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними з огляду на набрання чинності 16 жовтня 2011 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Неустойка в розмірі 2500,00 гривень не підлягає стягненню, оскільки відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії воєнного стану відповідно до пункту 18 ЦК України «Прикінцеві та перехідні положення». Таким чином, адвокат Зачепіло З.Я. прохала відмовити повністю в задоволенні позовних вимог і провадження в справі закрити. Судове засідання проводити без участі відповідача. 08 липня 2025 року від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 04.04.2024 року; 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року; 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року. Таким чином, було укладено кредитний договір № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року в електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Стороною позивача документи, що складають кредитний договір, підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора Е237, який надсилався у смс-повідомленні на номер, вказаний відповідачем, як фінансовий - 0977611351. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору 04.04.2024 року. Відповідач не заперечує, що номер телефону [NUMBER] належить йому, або що на час укладення спірного договору він втратив вказаний засіб зв`язку. Відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором. Щодо видачі кредитних коштів, представник позивача зазначає, що видача кредитних коштів підтверджується квитанцією № 2445728670 від 04.04.2024 року, яка\~ є\~ первинним\~ платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги»\~ та\~ належним і допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідачки [NUMBER] , номер якого зазначено нею в кредитному договорі, за допомогою інтернет-еквайрингу - Liqpay. Щодо розрахунку заборгованості, відповідач не зробив власного розрахунку, а позивач надає картку субконто з детальним розрахунком заборгованості, яка є належним та допустимим доказом. Представник позивача не міг її подати разом з позовною заявою, враховуючи позицію відповідача, а також необхідність формування та отримання від контрагентів додаткових доказів (картки субконто та інші). Таким чином, представник позивача прохав задовольнити позовні вимоги. Розгляд справи здійснювати без участі представника позивача. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом установлено, що 04 квітня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено електронний кредитний договір (оферти) № 04.04.2024-100002677 шляхом прийняття нею пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (а.с.14-19). Електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: - пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на вебсайті кредитодавця в загальному доступі, а також в особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; - заявка, сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; - відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником у смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) є пропозицією ТОВ «Споживчий центр» укласти електронний кредитний договір (оферту) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», і не є ні договором приєднання/його частиною в розумінні ст. 634 ЦК України, ні публічним договором в розумінні ст. 633 ЦК України. Технологія (порядок) укладення електронного кредитного договору, порядок створення\~ та\~ накладення електронних підписів сторонами договору закріплено в пп. 2.3.1-2.3.7 п. 2.3 Пропозиції. Кредитодавець розміщає на власному вебсайті пропозицію укласти електронний договір (оферту). Позичальник, який має намір укласти електронний кредитний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником у смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті. Позичальник в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір. У випадку погодження кредитодавця на обрані позичальником умови кредитодавець в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця направляє позичальнику пропозицію про укладення кредитного договору (оферту) та заявку, а також формує формуляр відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) в електронній формі для її заповнення та підписання позичальником. Також для підписання позичальником відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) позичальнику передається одноразовий ідентифікатор у смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті. Позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вказаному вище порядку. Примірник договору споживача підписується кваліфікованим електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця з кваліфікованою електронною позначкою часу. Договір № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором - Е237. Суду також надано паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором - А237, в якому зазначено основні умови кредитування та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк кредитування (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) (а.с.20-21). Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Положеннями ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 цього Закону передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Нормами частин 3, 6, 7, 8, 12 ст. 11 цього Закону встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (стаття 12 Закону). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону). Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону). Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору в запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року по справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року по справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року по справі № 757/40395/20-ц. Таким чином, кредитний договір № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року укладено між сторонами відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною та підписанням зі сторони позичальника електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Підписавши договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, [PERSON] засвідчила, що вона погодилася на отримання грошових коштів у кредит саме на умовах, що визначені в договорі № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року. Сторони узгодили всі істотні умови надання грошових коштів у кредит, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. Відповідно до умов Договору, позичальнику надано кредит у розмірі 10000,00 гривень строком на 140 днів. Дата повернення (виплати) кредиту - 21.08.2024 року. Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для перерахування коштів за даним договором - 5168-75ХХ-ХХХХ-5624. Номер телефону, вказаний відповідачем, як фінансовий - 0977611351. Процентна ставка - фіксована незмінна в розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені в процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,82 % = (11539,77/10000)/140х100 %. Проценти (економічна сутність - плата за користування кредитом) розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транші) (залишку від суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 21539,77 гривень. Загальні витрати за споживчим кредитом 11539,77 гривень. Комісія, пов`язана з наданням кредиту (економічна сутність - плата за надання кредиту) становить 15 % від суми кредиту та дорівнює 1500,00 гривень. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Неустойка - 100,00 гривень, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За змістом ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач заперечує факт перерахування коштів кредитодавцем у сумі 10000,00 гривень з огляду на відсутність, на його думку, первинних бухгалтерських документів, які б засвідчували це. У\~ пункті\~ 52\~ постанови\~ Верховного\~ Суду від 22 серпня 2024 року по справі № 916/735/23 викладено висновок про те, що доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, але не виключно: судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Такими доказами можуть бути, зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи, та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання боржником взятих на себе зобов`язань. Судом установлено, що 01 листопада 2020 року між ТОВ «Споживчий центр» та АТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір про надання послуг у системі Liqpay (а.с.64-69). 04 квітня 2024 року за допомогою інтернет-еквайрингу Liqpay на номер платіжного інструменту № 516875*24, вказаного відповідачкою при укладенні кредитного договору, перераховано 10000,00 гривень, призначення платіжної операції «видача за договором № 04.04.2024-100002677», що підтверджується копією квитанції та карткою субконто (а.с.13,55-63). Надана позивачем картка субконто являє собою зведений обліковий документ та відображає звіт з деталізацією по бухгалтерським проводкам, впорядковану за датами вибірки інформацію про проводки, що стосуються вибраного періоду часу і в яких був використаний вибраний вид субконто. Вказані докази суд вважає належними і допустимими та такими, що підтверджують факт перерахування відповідачу кредитних коштів. Згідно картки субконто, 21.04.2024 року відповідачем сплачено 2553,99 гривень, які зараховано на погашення процентів у сумі 1800,00 гривень та комісії в сумі 753,99 гривень (а.с.56). Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Верховний Суд у пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначив, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. У постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14-ц зазначено, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або суми санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року по справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року по справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 917/1307/18). Ураховуючи наведене, доводи сторони відповідача про відсутність доказів перерахування кредитних коштів спростовуються матеріалами справи. Крім того, суд критично ставиться до тверджень відповідача про відсутність доказів отримання ним кредитних коштів шляхом зарахування на його картковий рахунок, оскільки останній не був позбавлений можливості надати докази на обґрунтування цих обставин, зокрема, інформацію банківської установи, надану йому як клієнту, або ж звернутися до суду про витребування таких доказів. Таким чином, суд вважає, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. Усупереч умовам договору, відповідач [PERSON] повністю не виконала свого зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідно до картки субконто, стороною позивача загалом нараховано (без урахування коштів, внесених відповідачем на погашення заборгованості) 25500,00 гривень заборгованості, з них: 10000,00 гривень - тіло кредиту, 14000,00 гривень - проценти, 1500,00 гривень - комісія. Тобто за користування кредитними коштами відповідачу щодня нараховувалися проценти в сумі 100,00 гривень, що за підрахунками суду становить 1 % на день. Проценти нараховувалися за період з 04.04.2024 (дати отримання кредиту) до 21.08.2024 (останній день строку, на який надано кредит). Розмір відсотків, який нараховано позивачем, відповідає умовам кредитного договору. Відсотки нараховано протягом строку кредитування, визначеного у договорі. У свою чергу, з урахуванням сплачених відповідачкою 2553,99 гривень, які зараховано на погашення процентів у сумі 1800,00 гривень та комісії в сумі 753,99 гривень, заборгованість складає 22946,01 гривень, з яких: 10000,00 гривень - тіло кредиту, 12200,00 гривень - проценти, 746,01 гривень - комісія. Разом з тим, згідно довідки-розрахунку, позивачем було нараховано неустойку в розмірі 2500,00 гривень, з урахуванням яких загальна сума заборгованості становить 25446,01 гривень (а.с.9). Відповідно до постанови Верховного Суду від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15, непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Незгода відповідача з розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок». Відповідачем не було надано ніяких доказів невірного нарахування позивачем суми заборгованості по відсоткам, відповідно до умов Договору, в тому числі шляхом проведення та надання власного контррозрахунку. При цьому, суд бере до уваги заперечення сторони відповідача щодо нарахування заборгованості за неустойкою та комісією за надання кредиту з огляду на наступне. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за комісією. За змістом абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»,\~ до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України«Про споживчекредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.01.2024 року по справі № 727/5461/23. Умовами кредитного договору № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року передбачено сплату комісії 15 % від суми кредиту, яка дорівнює 1500,00 гривень, нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту та пов`язана з наданням кредиту. Тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таку плату встановлено без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. ТОВ «Споживчий центр» фактично встановило сплату комісії, не зазначивши за які саме послуги ця комісія сплачується позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій, за які позикодавцем нараховувалася комісія, позивачем не надано. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц вказано, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту в зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Отже, умови договору № 04.04.2024-100002677 від 04.04.2024 року про нарахування позивачем разової комісії при видачі кредиту є нікчемними відповідно до ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а відтак у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача комісії, пов`язаної з наданням кредиту, в розмірі 746,01 гривень слід відмовити. Статтею 534 ЦК України передбачено, що в разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання в повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора в такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; в другу чергу сплачуються проценти і неустойка; в третю чергу сплачується основна сума боргу. Суд установивши, що грошові кошти в сумі 753,99 гривень, які позивачем зараховано в якості погашення комісії, умову про нарахування якої суд визнав нікчемною, вважає за доцільне здійснити перерахунок заборгованості за процентами, шляхом зарахування сплачених коштів на погашення комісії в рахунок погашення процентів. Оскільки загальна сума заборгованості за процентами складає 12200,00 гривень, вона підлягає зменшенню на розмір грошових коштів, спрямованих на погашення комісії, а саме: 753,99 гривень, що дорівнює 11446,01 гривень. Щодо позовної вимоги про стягнення неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування в разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи ту обставину, що неустойка, яка передбачена кредитним договором, нарахована в період дії в Україні воєнного стану, вона підлягає списанню кредитодавцем та підстави для її стягнення за рішенням суду відсутні. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконала взятих на себе за кредитним договором зобов`язань щодо своєчасного повернення отриманих у кредит коштів, позов підлягає частковому задоволенню в розмірі 21446,01 гривень, з яких: 10000,00 гривень - тіло кредиту, 11446,01 гривень - проценти. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки\~ позовні\~ вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на\~ користь\~ позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі виходячи з розрахунку: 21446,01 грн. (задоволені позовні вимоги) х 100 : 25446,01 грн. (ціна позову) = 84,28 % від сплаченого судового збору 2422,40 грн. = 2041,60 грн.

Outcome: partial