Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

16.04.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , із нею за місцем її фактичного проживання. В обгрунтування позову посилається на те, що вона є матір`ю, а відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] . 24 листопада 2018 року між сторонами зареєстровано шлюб. [INFO] народилась донька [PERSON] . Сімейне життя не склалось, тому шлюб між сторонами було розірвано 01.12.2020. Вказує, що фактично відповідач покинув сім`ю з жовтня 2019 року, коли дитині було 7 місяців. З народження донька проживала з нею за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить їй на праві приватної власності. З народження донька постійно проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач вказує, що вона самостійно займається вихованням доньки та вирішує всі питання забезпечення, розвитку, лікування, відпочинку, дозвілля. Коли відповідач покинув сім`ю між сторонами було узгоджено, що дитина залишається проживати із позивачем. Однак, в 2025 році відповідач почав вчиняти дії направлені на зміну місця проживання дитини. У зв`язку з чим, 17.02.2025 та 28.02.2025 вона зверталась до Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України у Київській області. Такі дії відповідача направлені на порушення нормального розкладу життя дитини та несуть небезпеку зміни місця проживання дитини без узгодження, що завдасть травмуючої дії психічному стану здоров`я дитини, яка постійно проживає із позивачем з народження. Вважає, що в інтересах дитини проживати саме із нею, як матір`ю, оскільки батько покинув дитину коли їй було 7 місяців, дитина з народження проживає із нею та має тісний зв`язок, вона офіційно працевлаштована, має постійний дохід, який може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, задовільнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ухвалою судді від 24.04.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 20.05.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з обґрунтуванням позовних вимог, вважає їх такими, що суперечать об`єктивним обставинам справи, але з метою забезпечення найкращих інтересів дитини визнає позовні вимоги в повному обсязі. 03.06.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання просить задовольнити вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. 28.07.2025 року на адресу суду надійшов висновок про доцільність визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із її мамою, [PERSON] . Представник позивача в підготовчому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача в підготовчому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в підготовчому засіданні підтримала позовні вимоги та висновок про доцільність визначення місця проживання дитини із матір`ю. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріалаи стправи та встановивши обставини справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 02.05.2019, виданим Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №129. 24 листопада 2018 року між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис 384, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 24.11.2018, виданим Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01.12.2020 у справі №363/1756/20 шлюб було розірвано. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання від 22.05.2019 №330, від 13.02.2019 №285 убачається, що з 22.05.2019 року дитина [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 22.03.2025, складеного [PERSON] , депутатом Вишгородської міської ради, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживають позивач [PERSON] разом із донькою [PERSON] . Умови проживання хороші, донька має окреме спальне місце та місце для навчання і відпочинку. Зі слів сусідів батько у вихованні дитини участі не приймає. Відповідно до характеристики Дошкільного навчального закладу (ясла-садочок) «Чебурашка» Вишгородської міської ради від 20.03.2025, [PERSON] , [INFO] , відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садочок) «Чебурашка» Вишгородської міської ради з 2022 року. Дитину виховує мати, батьки розлучені. [PERSON] доглянута, має охайний вигляд. Фізичний розвиток відповідає її віку. Мати постійно слідкує за станом здоров`я доньки, завжди цікавиться і займається питаннями щодо виховання і навчання дитини, участі у гурткових заняттях. [PERSON] регулярно приводить [PERSON] до садочка, організовує провадення вільного часу з дитиною, цікавиться поведінкою дитини серед однолітків. [PERSON] в садочок завжди приводить мама і забирає, здебільшого теж вона, або бабуся (мати матері). Інколи за дитиною приходить батько за згодою і повідомленням матері. Мати присутня на батьківських зборах, прислуховується до рекомендацій вихователя. Відповідно до характеристики Дитячого клубу «Совушка» від 18.03.2025, [PERSON] , [INFO] , з вересня 2024 року [PERSON] відвідує підготовку до школи. [PERSON] має досягнення у навчанні, запам`ятовує учбовий матеріал, навчається в міру своїх можливостей, має зорову, слухову, механічну пам`ять. На заняттях [PERSON] завжди уважна, систематично виконує домашнє завдання, має логічне, образне, творче мислення, має математичні здібності. На заняття [PERSON] приводить мама, [PERSON] , інколи бабуся [PERSON] . Батька ніколи не бачили. Мати приділяє належну увагу вихованню, навчанню доньки, розвитку її здібностей, постійно підтримує зв`язок з викладачем та прислухається до порад. Відповідно до характеристики Художньої школи «Творча майстерня Derii» від 18.03.2025, [PERSON] , [INFO] , з грудня 2024 року відвідує вказаний заклад, з моменту зарахування проявляє зацікавленість у навчальному процесі, регулярно відвідує заняття, бере активність у творчих заходах, прислухається до викладача, напрацьовує старанно навики в художньому мистецтві. Мати, [PERSON] , бере участь у творчому розвитку дитини, регулярно супроводжує дитину на заняття, цікавиться успішністю, проявляє турботу щодо емоційного стану та навчальних результатів [PERSON] . Завдяки підтримці матері дитина демонструє хорошу мотивацію, стабільне відвідування занять, позитивний настрій під час навчання. [PERSON] відповідально відноситься щодо питань, пов`язаних з навчанням дитини та її творчим розвитком. Батька [PERSON] ніколи не бачили. Дитина перебуває на обліку у Вишгородській АЗПСМ №2 та має декларацію з лікарем з 08.12.2023, що підтверджується довідкою №39 КНП «ЦПМСД «Вишгородської міської ради Вишгородська амбулаторія ЗПСМ №2 від 17.03.2025. Відповідно до Декларації №001-4ХЕ9-9500 від 28.05.2019, Декларації №0001-Х8H7-97АО від 08.12.2023, інформованої згоди від 11.09.2019, інформованої згоди від 06.11.2019, інформованої згоди від 04.06.2021, інформованої згоди від 03.03.2020, інформованої згоди від 07.08.2020, інформованої згоди від 04.06.2021 року, супровід дитини до лікарів забезпечувала [PERSON] . Згідно копії листа Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України у Київській області від 11.04.2025 року убачається, що [PERSON] [INFO] зверталась до Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області у зв`язку з тим, що батько забирав дитину з садочка «Чебурашка», що в місті Вишгород. Вказані звернення зареєстровані до ІКС ІПНП Вишгородського РУП 4232 від 17.02.25 та 4979 від 28.02.25. Судовим наказом № 363/1380/25 від 21.03.2025 року стягнуто з [PERSON] на корсить [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Згідно до копії довідки ТОВ «Мед-сервіс» від 13.03.2025 №8, копії довідки про дохід виданої ТОВ «Мед-сервіс» 18.03.2025 №8811, позивач [PERSON] працевлаштована та отримує дохід. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Вишгородської міської ради від 24 липня 2025 року, вважають доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із її мамою, [PERSON] , проте батько [PERSON] та дитина [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьківна виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). У частині четвертій-шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, з урахуванням віку дитини, а також те, що відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з позивачем, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] буде відповідати саме інтересам дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог повністю. При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останньої з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved