Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Позивач ТОВ «Коллект Центр» через свого представника звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.04.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2109172365309, відповідно до якого відповідачу було надано кошти в розмірі 5500 грн. зі сплатою процентів за користування коштами. Крім того, 01.04.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2109173745379, відповідно до якого відповідачу було надано кошти в розмірі 3000 грн. зі сплатою процентів за користування коштами. 01.12.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 1-12, за яким товариство набуло права грошової вимоги до відповідача (за вказаними кредитними договорами). 10.03.2023 року на підставі договору факторингу № 10-03/2023/01 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги позивачу. Відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань. Заборгованість останнього становить 62751,34 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також суму понесених судових витрат. Ухвалою судді від 13.05.2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. 09.06.2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечив позовні вимоги. Зазначив, що відповідач ніяких договорів не укладав, коштів не отримував. 25.04.2025 року [PERSON] звернувся до Луцького РУП ГУНП у Волинській області із заявою про те, що його знайомий [PERSON] , діючи умисно, шляхом зловживання довірою заволодів грошовими коштами останнього. Вказані відомості внесенні до ЄРДР за № 12025035580000315 від 26.04.2025 року за ч. 1 ст. 190 КК України. Позивач не надав доказів підписування вказаних договорів саме відповідачем та видачі йому спірних коштів. Ухвалою суду від 10.06.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом сторін. Ухвалою суду від 10.06.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. 19.06.2025 року на адресу суду від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що кредитні договори укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договорів шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договорами. Враховуючи, що ТОВ «Служба миттєвого кредитування» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. Дана обставина підтверджується листом «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», відповідно до якого 01.04.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 5 500,00 грн. та 01.04.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 3000,00 грн на картку № [NUMBER] 24.06.2025 року на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив в якому останнім зазначено, що він є потерпілим у кримінальному провадженні, коштів не отримував. Ухвалою суду від 25.06.2025 року судом було задоволено клопотання сторони позивача про витребування доказів у справі (інформації про зарахування коштів та виписки з рахунку відповідача). 25.07.2025\~року на\~адресу суду\~надійшла відповідь\~ АТ КБ «Приватбанк» на ухвалу суду про витребування доказів. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст.\~526,\~527,\~530, 611,\~651,\~1048,\~1050,\~1054 ЦК України. Судом встановлено, що 01.04.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2109172365309, відповідно до якого відповідачу було надано кошти в розмірі 5500 грн. строком на 16 днів зі сплатою процентів за користування коштами 2% (а.с.16-19). Крім того, 01.04.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2109173745379, відповідно до якого відповідачу було надано кошти в розмірі 3000 грн. строком на 17 днів зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 2% (а.с.18-21). Суд зазначає, що у відповідності до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205,207 ЦК України). Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Розглядувані кредитні договори укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договорами. Ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення Договору від його імені, відповідачем не надані. Дані обставини підтверджуються також листом ТОВ Фінансова компанія «Вей фор пей». Твердження відповідача щодо відсутності доказів зарахування коштів на його картку спростовуються відомостями з ПАТ КБ «Приватбанк» , з якого слідує, що на крту відповідача 01.04.2021 року були зарахованні кошти в сумі 3000 грн. та 5500 грн. на карту відповідача [NUMBER] . Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч.1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом, аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису (при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або сім-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору. Доводи відповідача на безпідставність вимог позивача через відсутність підписаного відповідачем договору про надання коштів у позику, суд вважає неспроможними, оскільки усі істотні умови договору, підписані відповідачем електронним підписом. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Щодо тверджень відповідача про наявність кримінального провадження щодо шахрайських дій з його карткою суд зауважує наступне. Частиною 3 ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції. Згідно пп. 70 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що посилена автентифікація - процедура автентифікації, яка передбачає використання двох чи більше сукупностей даних, що належать до таких різних категорій: а) знань (володіння інформацією (даними), що відома лише користувачу); б) володінь (застосування матеріального предмета, яким володіє лише користувач); в) притаманність (перевірка біометричних даних або інших властивостей (рис, характеристик), притаманних лише користувачу, що відрізняють його від інших користувачів). Пунктом 5 ст. 88 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що до моменту\~повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 686/17744/21 вказано, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Відомостей про повідомлення відповідачем Банку, в якому [PERSON] емітовано картку про викрадення особистої інформації чи заблокування вказаного платіжного засобу в період з 01.04.2021 року по дату винесення рішення матеріали справи не містять. Крім того, суд зауважує, що згідно наявного в справі розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2109172365309 від 01.04.2021 року (а.с.22) відповідачем здійснено сплату в рахунок погашення тіла кредиту в розмірі 4290 грн. 01.12.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 1-12, за яким товариство набуло права грошової вимоги до відповідача (за вказаними кредитними договорами). 10.03.2023 року на підставі договору про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги позивачу (а.с.26-31, 32-39). Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача, оспорюються або визнаний у встановленому порядку недійсним. Відтак, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно умов договору №2109172365309 сума кредиту становить 5500 грн., які надаються строком на 16 днів. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором вбачається, що сума боргу відповідача за вказаним договором складає 25535,14 грн. (1210 грн. тіло кредиту, 24325,14 грн. заборговані за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги) (а.с.54). Суд зауважує, що належних доказів того, що відповідач як позичальник вчинив певні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю і бажання здійснити пролонгацію договору, до матеріалів позову не додано. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналіз копії відомості про нарахування та погашення заборгованості за цим договором свідчить про те, що заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору. Разом із тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. За таких обставин, сума відсотків, що підлягає до стягнення з відповідача складає 1760 грн. (5500 грн. х 2% х 16 днів), що відповідає графіку погашення заборгованості долученого до договору. Загальний розмір заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача за договором №2109172365309 становить 2970\~грн. (1210 грн. (сума з урахуванням погашення) + 1760 грн.). Згідно умов договору №2109173745379 відповідачу надано кредит у розмірі 3000 грн. строком на 17 днів зі сплатою процентів за користування коштами в розмірі 2%. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором вбачається, що сума боргу відповідача за вказаним договором складає 50792,10 грн. (3000 грн. тіло кредиту, 47792,10 грн. заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги). Однак з урахуванням принципу розумності та пропорційності позивач просить стягнути 34216,20 грн. відсотків (загальна сума заборгованості 37216,20 грн.) (а.с.55). Однак, враховуючи строк кредитування, сума заборгованості за відсотками за договором №2109173745379 складає 1020 грн. (3000 грн. х 2% х 17 днів), що відповідає графіку погашення заборгованості долученого до договору. Відтак, загальний розмір заборгованості складає 4020\~грн. (3000 грн. + 1020 грн.). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову у загальному розмірі за двома розмірі 6990 грн. (2970 грн. + 4020 грн.). Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у розмірі 269,84 грн. (2422,40 грн. х 6990 грн. / 62751,34 грн.). Іншими витратами є зокрема витрати на професійну правничу допомогу ( п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надані копії: договору № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 року між ТОВ «Коллект Центр» (як клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», відповідно до якого адвокатське об`єднання бере на себе обов`язки надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором; прайс-лист Адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», заявка ТОВ «Коллект Центр» про надання юридичної допомоги № 746 від 01.03.2025 року, з якої вбачається, що позивач та адвокатське об`єднання погодили надання позивачу юридичних послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] ; витягу з Акта № 6 про надання юридичної допомоги (надання усної консультації з вивченням документів ціною 4000,00 грн.; складення позову та подача його до суду 12000 грн.). При розгляді питання щодо розміру витрат на правову допомогу які підлягають стягненню в даній справі, суд враховує, що було подано позовну заяву в якій окремим пунктом зазначено про проведення розгляду у відсутність представника позивача. Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial