Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

04.03.2025 року позивач, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06.07.2020 ТОВ «Займер» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання фінансового кредиту № 134177, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти (кредит) в розмірі 2 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та проценти за користування ним, однак не виконав своїх зобов`язань належним чином. Право вимоги за цим кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на підставі договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 року. Заборгованість відповідача за кредитним договором становить 9600,00 грн., з них: 2\~000,00 грн. - тіло кредиту, 7600,00 грн. - проценти за користування кредитом. На підставі викладеного позивач ТОВ «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» просить суд стягнути з відповідача [PERSON] \~на його користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 134177 від 06.07.2020 року в розмірі 9600,00 грн., а також стягнути на його користь судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 28.03.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладення між нею та ТОВ «Займер» кредитного договору. Крім цього, відповідачем у відзиві на позовну заяву було зазначено, що позивач звернувся до суду з позовною заявою поза межами строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову. 09.04.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а заперечення, які відповідач висловила у відзиві на позовну заяву, вважати необґрунтованими. В відповіді на відзив зазначає, що кредитний договір з відповідачем був укладений в електронній формі, шляхом приєднання останньої до договору, який наданий їй для ознайомлення в електронному вигляді на офіційному веб-сайті первісного кредитора з урахуванням особливостей визначених індивідуальною частиною. Крім цього зазначає, що відповідачем, для отримання кредиту, було виконано певну сукупність дій, тобто відповідач самостійно для себе визначив необхідний обсяг для ознайомлення з умовами договору, після чого проявив намір вступити з кредитодавцем в договірні відносини на умовах, визначених правилами. Також зазначає, що посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності є безпідставними, так як дані строки спочатку були продовжені на період дії карантину, а в подальшому на час дії воєнного стану. Заперечення на відповідь на відзив від відповідача не надходили. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, так як розгляд справи, відповідно до вимог\~ст. 279 ЦПК України, здійснювався судом за відсутності учасників справи, що не суперечить вимогам ч. 2ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.07.2020 ТОВ «Займер» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання фінансового кредиту № 134177, за умовами якого (п. 1.1) кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит в розмірі 2 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Основні умови кредитування згідно цього кредитного договору: - кредит надається строком на 10 днів, тобто до 15.07.2020 (п. 1.2); - за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 730 % річних від суми кредиту, в розрахунку 2 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3); - повернення кредиту та сплата процентів за користування кредиту здійснюється згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною кредитного договору (п. 2.1). 06.07.2020 ТОВ «Займер» надало (перерахувало) [PERSON] грошові кошти в сумі 2 000 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Платежі онлайн» № 690/01 від 10.01.2025 року. 28.10.2021 ТОВ «Займер» (клієнт) та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» (фактор) уклали договір факторингу № 01-28/10/2021, на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 134177 від 06.07.2020 року до [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 року. За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 9600,00 грн., з них: 2\~000,00 грн. - тіло кредиту, 7600,00 грн. - проценти за користування кредитом. Контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності відповідач не подав. Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Отже, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. ч. 3, 4, 7, 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. ТОВ «Займер» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали в електронному вигляді договір про надання фінансового кредиту № 134177 від 06.07.2020 року, який за своєю правовою природою є кредитним договором. Спірні правовідносини виникли у сфері споживчого кредитування. На підставі цього кредитного договору відповідач отримав кредит в сумі 2 000 грн., взяв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користуванням ним, однак не виконав їх. В подальшому право вимоги за кредитним договором за договором факторингу перейшло від ТОВ «Займер» до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». В зв`язку з цим у ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» виникло право вимагати від [PERSON] повернення тіла кредиту в розмірі 2 000 грн. та сплати процентів за користування кредитом. Визначаючи розмір заборгованості за процентами, суд виходить з наступного. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (такий правовий висновок викладений в п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12). За обставинами справи, погодженим строком кредитування є строк 10 днів (п. 1.2 кредитного договору). Обставини продовження чи пролонгації строку кредитування позивачем не обґрунтовувалися (ч. 1 ст. 81 ЦПК України) та судом не встановлені. Відтак, суд вважає, що позивач вправі нараховувати проценти за користування кредитом лише за період погодженого строку кредитування. Отже, за розрахунком суду, сума процентів за користування кредитом, сплати яких позивач вправі вимагати, становить 400 грн. (2 000 грн. (тіло кредиту) х 2,0 % (стандартна процентна ставка) х 10 днів (строк кредитування). Суд відхиляє розрахунок заборгованості позивача, оскільки з нього вбачається, що проценти нараховувалися поза межами строку кредитування, чого законом не передбачено. Отже, позовні вимоги про стягнення тіла кредиту в розмірі 2000,00 грн. та відсотків за користування кредитом в розмірі 400,00 грн. слід задовольнити, тоді як в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем не спростовано факт укладення нею кредитного договору № 134177 від 06.07.2020 року та перерахування їй кредитних коштів, так як суду не надано жодних доказів на підтвердження даних заперечень, як і не було надано контррозрахунку заборгованості за кредитним договором № 134177 від 06.07.2020 року. Доводи відповідача щодо застосування до позовних вимог позовної давності, суд відхиляє з огляду на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст.\~258\~цього Кодексу встановлюється тривалістю у один рік. До вимог про стягнення заборгованості застосовується загальна позовна давність. Як встановлено судом під час розгляду даної справи, кредитний договір № 134177 між ТОВ «Займер» та [PERSON] , заборгованість за невиконання якого просить стягнути позивач, було укладено 06.07.2020 року. 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Крім того, 15.03.2022 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено зокрема пунктом 19 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався указами Президента України, який діє на час розгляду справи. Відтак позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: partial