Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути заборгованість за укладеним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договором № 399327071 від 18.08.2024 у сумі 84\~172,50 грн., посилаючись на відступлення права вимоги і неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про перерахування первісним кредитором відповідачці на підставі укладеного договору грошових коштів в погодженій умовами договору сумі, та укладення між ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та\~позивачем договору факторингу № МВ-ТП/9 від 19.11.2024, відповідно до якого до нового кредитора перейшло право вимоги за договором № 399327071 від 18.08.2024, де відповідно до реєстру боржників заборгованість відповідача склала 97\~222,50 грн., з яких позивачем стягується сума 84\~172,50 грн., а саме 26\~100,00 грн. заборгованість за кредитом; 58\~072,50 грн. сума процентів за користування кредитом. Тому з метою захисту прав кредитора, позивач просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду\~від 30\~квітня 2025\~року прийнято\~до розгляду\~позовну заяву\~та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 28 травня 2025 року витребувано з Акціонерного товариства «ПриватБанк» виписку про рух коштів по банківському рахунку за карткою № [NUMBER] , відкритої на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на дату отримання кредитних коштів декількома траншами: 18.08.2024 на суму 4\~950,00 грн. та на суму 15\~850,00 грн., 19.08.2024 на суму 900,00 грн., 20.08.2024 на суму 1\~500,00 грн. та на суму 2\~900,00 грн. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Представник відповідача адвокат Калінін С.К. звернувся до суду із відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено про відсутність доказів перерахування грошових коштів на рахунки відповідача за умовами кредитного договору та відсутність доказів на підтвердження укладення вказаного договору саме [PERSON] за відсутності доказів її реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі та отримання саме відповідачкою логіну та паролю в системі, тощо. Наголошено на вимогах статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого процентна ставка за договором не може перевищувати 1%, а тому встановлення процентної ставки на рівні 1,5% умовами договору в силу вказаного закону є нікчемною . заявлена до стягнення сума відсотків є непропорційно великою з огляду на суму в кредиту та нарахована поза межами строку кредитування, який погоджено сторонами строком на 30 днів, а отже виходячи з розрахунку 26\~100 х 1,0 х 30 днів, сума відсотків становить 7\~830,00 грн. Тому просить відмовити у задоволенні вимог, розглянувши справу за відсутності сторони відповідача. У відповіді на відзив представником позивача Дорошенко О.В. зазначено щодо правомірності укладеного договору та достатність доказів на підтвердження цього факту, підтвердження відомостей про особу відповідача при укладенні договору, що свідчить про його укладення саме цією особою, в тому числі заповнення відповідачкою заявки в особистому кабінеті з указівкою. персональних даних, адреси електронної пошти, фінансового абонентського номеру, тощо, виходячи з того, що ніхто, окрім відповідача, не може ініціювати передачу даних від абонента ідентифікатора до абонента надавача послуг. Договором погоджені умови користування, повернення, сплати відсотків та строки кредитування, вказаний договір чинний. При цьому пунктом 7.3 погоджено кінцеву дату повернення кредиту до 17.09.2029, а 30 днів складає дисконтний період, в межах якого позичальник може погасити заборгованість, однак це не строк кредитування. Позивач не включає до розміру загальної заборгованості штрафні санкції, оскільки заявлено до стягнення лише борг по тілу кредиту та відсотки за користування кредитом. Зазначено щодо поетапного впровадження змін до Закону України «Про споживче кредитування» щодо граничного розміру денної ставки та правомірність установленої первісним кредитором умовами договору процентної ставки за кредитом. Тому наполягає на задоволенні вимог. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, 18 серпня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 399327071, відповідно до розділу 2 якого Товариство зобов`язалось надати 26\~100,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Кінцева дата повернення (виплата) кредиту 17.09.2029 (пункт 7.3 договору). Нарахування та сплата процентів погоджена сторонами у розділах 7 та 8 кредитного договору, де у пункті 8.3 договору сторони погодили, що на момент укладення цього договору та отримання першого траншу за цим договором, базова процентна ставка складає 1,50 відсотків в день від суми залишку кредиту. Факт перерахування грошових коштів відповідачу [PERSON] на її банківську картку, емітовану в АТ КБ «ПриватБанк», в сумі 26\~100,00 грн. декількома траншами у період 18.08.2024-20.08.2024 підтверджується випискою по рахунку АТ КБ «ПриватБанк» за вказаний період, наданою на виконання ухвали суду від 28 травня 2025 року, що не спростовано стороною відповідача в судовому засіданні. Згідно частини першої статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517\~ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). 19 листопада 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № МВ-ТП/9, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками, що витягом з Реєстру прав вимоги, де до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 7399327071 від 18.08.2024 на суму 63\~945,00 грн. Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до частини першої статті. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за укладеним договором № 399327071 від 18.08.2024, відповідач [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту в сумі 26\~100,00 грн., що не спростовано відповідачем в судовому засіданні, а тому наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором у сукупності з випискою з рахунку позичальника АТ КБ «ПриватБанк» та іншими доказами є належним і допустимим доказом, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження № 61-12049св23)Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 753/16762/15-ц (провадження № 61-7242 св 24) вказавши, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3 статті 12 ЦПК України). Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18. Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів,які надають позивач та відповідач. У контексті викладеного, суд звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник. Так, суд відхиляє у тому числі доводи сторони відповідача щодо надмірного нарахування суми відсотків та нарахування відсотків поза межами кредитування з огляду на погоджену умовами договору кінцеву дату повернення кредиту 17.09.2029. Штрафні санкції позивачем за вказаним договором не нараховувались. Разом з тим, суд вважає слушними доводи сторони відповідача щодо застосування положень статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Так, 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», згідно п.5 розділу І якого було внесено зміни до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», та визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Згідно пункту 17 розділу IV Прикінцеві та\~перехідні положення\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Підпунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Оскільки договір кредитної лінії №399327071 було укладено 18 серпня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~удосконалення державного\~регулювання ринків\~фінансових послуг» та внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», якими визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої 8,3 договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5% є нікчемними в силу положень ч.5 ст.8 та ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Ураховуючи зазначене, позовні вимоги в частині стягнення процентів підлягають частковому задоволенню та розрахунку за період з 18.08.2024 до 13.02.2025 (дата дострокового припинення договору) за ставкою 1% на день, що загалом становить 46\~980,00 грн., виходячи із такого розрахунку: 26\~100,00 грн. х 1% х 180 днів. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, судовий збір сплачений ТОВ «Таліон Плюс» за подачу позовної заяви в розмірі 2\~422,40 грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог: 73\~080,00 грн. х 2\~422,40 грн. / 84172,50 грн. = 2\~103,17 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді позивачем надано договір про надання правової допомоги, ордер на надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, тощо. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки зазначені витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, ураховуючи часткове задоволення позовної заяви та відсутність обґрунтування\~відповідача щодо\~наявності підстав\~для зменшення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~доведенням їх\~не співмірності в цій частині, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового відшкодування стороні позивача витрат на правничу допомогу ураховуючи принцип пропорційності задоволених\~вимог при покладенні на сторін судових витрат та зважаючи на те, що при заявленій до стягнення суми в розмірі 84\~172,50 грн. задоволена сума 73\~080,000 грн., а тому понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають також частковому задоволенню у сумі 4\~000,00 грн. виходячи з розміру задоволених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

Outcome: approved