Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Керівник Болградської окружної прокуратури Бахчиванжи Євген Іванович в інтересах держави в особі: Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області звернувся до суду з позовом\~ до [PERSON] , Фемерського господарства «Серпневе-Л» про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що Болградською окружною прокуратурою за наслідками опрацювання питання додержання вимог законодавства під час використання земель, розташованих на території Болградського району Одеської області, а також за результатами процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12023168270000032 від 06.03.2023 за ч.3 ст. 190, ч.1 ст.358 КК України, установлено факт незаконної передачі у приватну власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення [PERSON] , який набув право власності на земельну ділянку загальною площею 7,3755 га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: Одеська область, Болградський (колишній Тарутинський)\~ район, Бессарабська (колишня Серпневська) селищна рада, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569).\~ Під час опрацювання документів, які сталі підставою набуття права власності встановлено, що [PERSON] використано офіційний документ -Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії №0539848, виданий 02.04.1998 на ім`я [PERSON] , до якого у розділі «ЗМІНИ, ЯКІ ВНОСТЯТЬСЯ ДО СЕРТИФІКАТА У ЗВ`ЯЗКУ З ПЕРЕДАЧЕЮ ПРАВА НА ЗЕМЕЛЬНУ ЧАСТКУ (ПАЙ)» внесено недостовірні відомості, шляхом написання рукописного тексту, про передачу Відповідачу 1 права на земельну частку (пай) розміром 6,59 в умовах кадастрових гектарах, на підставі свідоцтва про право на спадщину №2218 від 05.08.2010 року, яке є також недостовірним. На підставі вказаних недостовірних документів було розроблено Проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Серпневської селищної ради (за межами населеного пункту), Тарутинського району, Одеської області. Розпорядженням Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 28.11.2017 №662/А-2017 затверджено затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , загальною площею 7,3755 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області, та в подальшому на його підставі зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 7,3755 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована\~\~\~\~ за адресою: Одеська область, Болградський (колишній Тарутинський) район, Тарутинська (колишня Серпневська) селищна рада, (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569). Державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєвою Ю.С. 06.02.2018 (номер запису 24779895) на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 662/А-2017 від 28.11.2017\~\~ за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 7,3755 га (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569). Державним реєстратором Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області 26.04.2023 (номер запису 50129242) на підставі договору оренди землі № 17/22 від 31.12.2022, зареєстровано право оренди ФГ «Серпневе» на земельну ділянку площею 7,3755 га 5124755900:01:002:0569). На підставі заяви депутата районної ради [PERSON] про вчинення злочину за фактом набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 7,3755 га 5124755900:01:002:0569 відділенням № 2 СВ Болградського РВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023168270000032 від 06.03.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України. На підставі рішення Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 23.03.1998 року за № 101/98 [PERSON] , члену колективного сільськогосподарського підприємства «Тарутинський», був виданий сертифікат\~\~\~ на право на земельну частку (пай) за № 0539848 від 02.04.1998. Болградською окружною прокуратурою встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії № 0539848, виданий 02.04.1998 на ім`я [PERSON] , у розділі «ЗМІНИ, ЯКІ ВНОСТЯТЬСЯ ДО СЕРТИФІКАТА У ЗВ`ЯЗКУ З ПЕРЕДАЧЕЮ ПРАВА НА ЗЕМЕЛЬНУ ЧАСТКУ (ПАЙ)» внесено недостовірні відомості, шляхом написання рукописного тексту, про передачу [PERSON] права на земельну частку (пай) розміром 6,59 в умовних кадастрових гектарах, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2318 від 05.08.2010, що не відповідає дійсності, та які є недостовірними. Окрім того, як вбачається з вищевказаного сертифікату, що міститься в матеріалах кримінального провадження, на підставі свідоцтва про право\~\~\~ на спадщину за заповітом № 2218 від 05.08.2010 року, [PERSON] було передано право на земельну частку (пай) площею 6,59 в умовних кадастрових гектарах. Згідно копії (засвідченої секретарем Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області) свідоцтва про спадщину за заповітом серії НАН 476677, посвідченого державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області Давидовою Н.Г. від 05.08.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 2218 спадкової справи № 122/201 вбачається,\~\~\~ що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] нібито\~\~ є [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] . Під час досудового розслідування установлено, згідно актового запису про смерть № 23 від 17.11.2005 [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до відповіді державного нотаріуса Тарутинської державної нотаріальної контори Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Міністерства юстиції України Давидової Н.Г. від 14.03.2023 № 153/02-14 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.08.2010 за № 2218 на ім`я\~\~\~ [PERSON] , [INFO] , не видавалось,\~ а спадкова справа № 122/201 не існує. Також, у відповіді державного нотаріуса Тарутинської державної нотаріальної контори Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Міністерства юстиції України Давидової Н.Г. від 14.08.2024 № 782/02-14 зазначено, що спадкова справа\~ № 122/201 до майна [PERSON] , помелого [INFO] , Тарутинською державною нотаріальною конторою Одеської області,\~\~\~ не заводилась. Більш того, оглядом копії (засвідченої секретарем Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області) сертифікату на право на земельну частку (пай) серії № 0539848, виданого на ім`я [PERSON] установлено, що шляхом написання рукописного тексту зазначено «Голова «Тарутинської» районної державної адміністрації, підпис «В. Матчин», прізвище та ініціали « [PERSON] », дата «05.08.2010 р.». Разом з тим, згідно відповіді Болградської районної військової адміністрації Одеської області від 24.02.2025 № 01/01-34/25/955 голова Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області Матчин В.О. обіймав посаду голови Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області з 26.05.2011 по 10.04.2014 року. У той же час, станом на 05.08.2010 посаду голови Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області обіймав [PERSON] , що вказує на те, що відомості внесені до Сертифікату є недостовірними. При цьому, враховуючи положення земельного законодавства, що діяли на той час, [PERSON] вказану земельну частку (пай) було винесено в натурі та складено акт про перенесення в натуру меж земельних ділянок та передачу\~\~\~ на відповідальне зберігання межових знаків від 24.01.2005, на підставі технічної документації по передачі в натурі земельних часток (паїв) із земель колективної власності колишнього СВК «Серпневое» зі складанням державних актів на право власності на земельну ділянку громадянам, власникам сертифікатів на території Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області.\~ Таким чином, [PERSON] 17.01.2005 скориставшись правом на земельну частку (пай), визначеного відповідним сертифікатом за № 0539848 від 02.04.1998, на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 17.01.2005 року за № 08/A-2005 одержав Державний акт серії ЯА № 852391 від 09.03.2006 на право власності на земельну ділянку,\~ за кадастровим номером 5124755900:01:001:0057, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 575. Отже, після смерті [PERSON] до спадкоємців при вступі в спадщину мало перейти право власності, у тому числі на земельну ділянку за кадастровим номером 5124755900:01:001:0057, площею 6,3700 га, згідно державного акту серії\~\~ ЯА № 852391 від 09.03.2006, яка фактично належала померлому, а ніяк не право на земельну частку (пай) площею 6,59 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до сертифікату № 0539848 від 02.04.1998, виданого ім`я [PERSON] . Вказане безумовно свідчить, що надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, його затвердження, реєстрація земельної ділянки площею 7,3755 га (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569) в Державному земельному кадастрі та реєстрація права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] з подальшою передачею її в оренду ФГ «Серпневе-л»\~ є незаконними, оскільки проведені на підставі документів, достовірність складання яких викликає обґрунтовані сумніви.\~ Згідно\~\~\~ договору оренди землі від 31.12.2022, укладеним між [PERSON] та\~ ФГ «Серпневе-Л», передано фермерському господарству терміном на 7 років, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.04.2023 вчинено відповідний запис № 50129242. Отже, на цей час, тимчасовим володільцем спірної земельної ділянки виступає ФГ «Серпневе-Л». Звертаючись до Тарутинської районної державної адміністрації у 2017 році з заявою про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки державної власності, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії № 0539848, виданий 02.04.1998 на ім`я [PERSON] , [PERSON] не міг не знати про той факт, що [PERSON] помер [INFO] та реалізував своє право на земельну частку пай шляхом отримання Державного акту серії ЯА № 852391 від 09.03.2006 на право власності на земельну ділянку, за кадастровим номером 5124755900:01:001:0057, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 575, а тому об`єктивно\~\~\~ не міг скласти заповіт на користь Відповідача 1. З огляду на викладене, спірна земельна ділянка загальною площею 7,3755 га з кадастровим номером 5124755900:01:002:0569 не могла бути передана у власність [PERSON] із визначеними межами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки для цього не існувало законних правових підстав, про які Відповідач 1 по справі знав чи повинен був знати, а тому поведінка останнього не була добросовісною. Витребування є ефективним способом захисту, оскільки забезпечить введення у володіння майном власника, із розпорядження якого це майно було незаконно вилучено. На підставі вищевикладеного прокурор і звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області 27 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 29 квітня 2025 року закрито підготовче засідання по справі. Прокурор подав заяву, відповідно до якої вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду\~ надійшла заява про розгляд справи без його участі. Розгляд справи просить проводити за наявними в матеріалах справи документами на розсуд суду. Представник відповідача ФГ «СЕРПНЕВЕ-Л»\~ - Ламбов В.П. в судове засідання не з`явився, через «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, за наявними в матеріалах справи документами. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ Судом встановлено, що Розпорядженням Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 28.11.2017 №662/А-2017 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , загальною площею 7,3755 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області, та в подальшому на його підставі зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 7,3755 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована\~\~\~\~ за адресою: Одеська область, Болградський (колишній Тарутинський) район, Тарутинська (колишня Серпневська) селищна рада, (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569). Державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєвою Ю.С. 06.02.2018 (номер запису 24779895) на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 662/А-2017 від 28.11.2017\~\~ за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 7,3755 га (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569). Державним реєстратором Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області 26.04.2023 (номер запису 50129242) на підставі договору оренди землі № 17/22 від 31.12.2022, зареєстровано право оренди ФГ «Серпневе» на земельну ділянку площею 7,3755 га 5124755900:01:002:0569). На підставі заяви депутата районної ради Горєлко М.А. про вчинення злочину за фактом набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 7,3755 га 5124755900:01:002:0569 відділенням № 2 СВ Болградського РВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023168270000032 від 06.03.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України. На підставі рішення Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 23.03.1998 року за № 101/98 [PERSON] , члену колективного сільськогосподарського підприємства «Тарутинський», був виданий сертифікат\~\~\~ на право на земельну частку (пай) за № 0539848 від 02.04.1998. Згідно свідоцтва про право\~\~\~ на спадщину за заповітом № 2218 від 05.08.2010 року, [PERSON] було передано право на земельну частку (пай) площею 6,59 в умовних кадастрових гектарах. Згідно копії (засвідченої секретарем Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області) свідоцтва про спадщину за заповітом серії НАН 476677, посвідченого державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області Давидовою Н.Г. від 05.08.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 2218 спадкової справи № 122/201 вбачається,\~\~\~ що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] нібито\~ є [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідочтва про смерть. Відповідно до відповіді державного нотаріуса Тарутинської державної нотаріальної контори Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Міністерства юстиції України Давидової Н.Г. від 14.03.2023 № 153/02-14 вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.08.2010 за № 2218 на ім`я\~\~\~\~\~ [PERSON] , [INFO] , не видавалось,\~\~\~ а спадкова справа № 122/201 не існує. Також, у відповіді державного нотаріуса Тарутинської державної нотаріальної контори Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Міністерства юстиції України Давидової Н.Г. від 14.08.2024 № 782/02-14 зазначено, що спадкова справа\~\~\~\~ № 122/201 до майна [PERSON] , помелого [INFO] , Тарутинською державною нотаріальною конторою Одеської області,\~\~\~\~ не заводилась. При цьому, враховуючи положення земельного законодавства, що діяли на той час, [PERSON] вказану земельну частку (пай) було винесено в натурі\~\~\~\~\~\~ та складено акт про перенесення в натуру меж земельних ділянок та передачу\~\~\~ на відповідальне зберігання межових знаків від 24.01.2005, на підставі технічної документації по передачі в натурі земельних часток (паїв) із земель колективної власності колишнього СВК «Серпневое» зі складанням державних актів на право власності на земельну ділянку громадянам, власникам сертифікатів на території Серпневської селищної ради Тарутинського району Одеської області.\~ Таким чином, [PERSON] 17.01.2005 скориставшись правом на земельну частку (пай), визначеного відповідним сертифікатом за № 0539848 від 02.04.1998, на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 17.01.2005 року за № 08/A-2005 одержав Державний акт серії ЯА № 852391 від 09.03.2006 на право власності на земельну ділянку,\~\~ за кадастровим номером 5124755900:01:001:0057, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 575. Отже, після смерті [PERSON] до спадкоємців при вступі в спадщину мало перейти право власності, у тому числі на земельну ділянку за кадастровим номером 5124755900:01:001:0057, площею 6,3700 га, згідно державного акту серії\~ ЯА № 852391 від 09.03.2006, яка фактично належала померлому, а ніяк не право на земельну частку (пай) площею 6,59 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до сертифікату № 0539848 від 02.04.1998, виданого ім`я [PERSON] . Вказане безумовно свідчить, що надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, його затвердження, реєстрація земельної ділянки площею 7,3755 га (кадастровий номер 5124755900:01:002:0569) в Державному земельному кадастрі та реєстрація права власності на вказану земельну ділянку\~ за [PERSON] з подальшою передачею її в оренду ФГ «Серпневе-л»\~ є незаконними, оскільки проведені на підставі документів, достовірність складання яких викликає обґрунтовані сумніви.\~ Відповідно до договору оренди землі від 31.12.2022, укладеним між [PERSON] та\~ ФГ «Серпневе-Л», передано фермерському господарству терміном на 7 років, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.04.2023 вчинено відповідний запис № 50129242. Отже, на цей час, тимчасовим володільцем спірної земельної ділянки виступає ФГ «Серпневе-Л». З огляду на викладене, спірна земельна ділянка загальною площею 7,3755 га з кадастровим номером 5124755900:01:002:0569 не могла бути передана у власність [PERSON] із визначеними межами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки для цього не існувало законних правових підстав, про які Відповідач 1 по справі знав чи повинен був знати, а тому поведінка останнього не була добросовісною. Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду Щодо повноважень прокурора для звернення до суду із цим позовом. Відповідно до пункту 3 частини 1статті 131-1Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2статті 129 Конституції України). Положення пункту 3 частини 1статті 131-1Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Так відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 3 та абзацу 1 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". В Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим. Приміром, таке право виникає там і тоді, коли прокурор діє в інтересах держави, у разі відсутності в органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, повноважень щодо звернення до суду із заявленими позовними вимогами. Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не обмежується тільки зазначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати наявності права на таке представництво або, інакше кажучи, вимагає пояснити (засвідчити, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор. Знову ж таки, це має бути засновано на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію у динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний самостійно реалізувати своє право на судовий захист. Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. З огляду на викладене необхідно зазначити, що закон не передбачає права прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому. В ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 ВС/КАС зробив наступний правовий висновок, щодо застосування судами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»: «участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу». В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018р. у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок: «не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Звертаючись з позовними вимогами в інтересах держави в особі Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області, позивач обґрунтовує це тим, що Одеська обласна прокуратура реалізує передбачені законом повноваження з представництва інтересів держави в особі Бессарабської\~ селищної ради Болградського району Одеської області, яким жодних заходів цивільно-правового характеру щодо повернення земельних ділянок, до цих пір не вжито. При цьому, Одеської обласною прокуратурою направлено повідомлення щодо виявлених порушень та необхідності вжити заходів, в тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Проте на даний час жодних дієвих заходів не вжито. За таких обставин, суд погоджується з тим, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду з позовом в інтересах Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області. Щодо заявлених позовних вимог. Статтями 13,14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (п. «а» ч.2 ст.83 Земельного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, повноваження з розпорядження землями комунальної власності територіальних громад належать відповідним сільським, селищним, міським радам. Відповідно до п. 61розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні`до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів як юридичних осіб у зв`язку із змінами в адміністративно-територіальному устрої України здійснюються з урахуванням таких положень: -у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України (далі сформована територіальна громада), припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади (далі розформовані територіальні громади); - сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади; - після завершення реорганізації відповідні сільські, селищні, міські ради припиняються як юридичні особи; - юридична особа сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі сформованої територіальної громади, є правонаступником прав та обов`язків усіх юридичних осіб сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами, з дня набуття повноважень новообраною радою; - сільські, селищні, міські ради та їхні виконавчі органи розформованих територіальних громад припиняються як юридичні особи з дня внесення запису про їх припинення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань; - найменування представницького органу місцевого самоврядування сформованої територіальної громади як юридичної особи, як правило, складається з частини, яка є похідною від власного найменування населеного пункту, визначеного її адміністративним центром, у формі прикметника та відповідного загального найменування представницького органу місцевого самоврядування (сільська, селищна, міська рада). Згідно з п.71розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України визначення адміністративних центрів територіальних громад та затвердження територій територіальних громад здійснює Кабінет Міністрів України. Відповідно до статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтями 317 і 319 Цивільного кодексу України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 Цивільного кодексу України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 Цивільного кодексу України. Стаття 388 Цивільного кодексу України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19. Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України\~ залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 2019 року у справі №914/3224/16) За вимогами статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц; від 18.01.2023 у справі №488/2807/17). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяженьофіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17). Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №362/2707/19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023 у справі №373/326/17 вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07.11.2018 року, у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 року, у справі №183/1617/16, від 19.05.2020 року, у справі №916/1608/18, від 22.06.2021 року у справі №200/606/18 та багатьох інших. Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц). Відповідно до усталеної позиції Європейського суду з прав людини ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні ст. 1 Першого протоколу до\~ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та розглядається як винятковий захід втручання у право власності. У практиці Європейського суду з прав людини (як приклад, рішення у справах «Спорронґі Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу. Зокрема, чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям, тобто забезпечує справедливий баланс суспільного і приватного інтересів. Лише за наявності всіх цих критеріїв майно може бути витребувано у добросовісного набувача. Так, у постанові від 26.04.2022 у справі № 335/3595/19 Верховний Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно набуте у власність, та поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При цьому, добросовісність набувача передбачає не лише звіряння відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №910/21329/17). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісного набувача, зокрема, у постановах від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц. Тому набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а робив це добросовісно. Якщо перевірка нерухомого майна дає підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним. Правилом частини першої статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~ статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред`являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно. Предметом віндикаційного позову є не будь-яке майно. А лише те, яке визначене індивідуальними ознаками, і це випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику того самого майна, що вибуло з його володіння. Об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Таким чином, із чужого незаконного володіння може бути витребувано лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна (фізична особа), або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за таким позовом є особа, яка незаконно володіє майном (незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати), тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено за рішенням суду. Отже, за таким позовом позивач має підтвердити своє право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Пунктом 19 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У системному аналізі наведених вище норм чинного законодавства, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до ст.400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Право власника згідно з частиною першою\~ статті 388 ЦК України\~ на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом\~ статті 388 ЦК України\~ випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення\~ статті 388 ЦК України\~ застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 вже звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимогстатті 388 ЦК Україниможе витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18). Вказане свідчить про те, що навіть у разі відчуження спірного нерухомого майна його набувачем, власник має право витребування такого з чужого незаконного володіння від останнього набувача. Це право власника захищено безпосередньо законом, та має на меті повернення у попереднє становище, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391\~ ЦКвласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Велика Палати Верховного Суду у пунктах 146, 147 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зробила висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387\~ і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд,

Outcome: approved