Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] про визнання часток майна, що знаходиться у спільній власності, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визначити частки по 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що 12.12.1992 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області між сторонами зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №475. За час проживання в шлюбі подружжя набуло право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.12.2024 року по справі №539/4732/24 шлюб між сторонами було розірвано. Згоди про добровільний поділ майна, що є спільної сумісною власністю подружжя між сторонами не досягнуто, відповідач відмовив у добровільному поділі майна. Знаходження майна у спільній сумісній власності унеможливлює здійснення позивачем повного обсягу своїх прав, щодо розпорядження майном незалежно від волі інших осіб, передбачених ст.316 ЦК України, в зв`язку з чим позивач і звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.07.2025 року за позовною заявою відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, обставини викладені у позовній заяві підтверджують, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 18.07.2025 року надав суду заяву, відповідно до якої даний позов визнає, розгляд справи просив провести без його участі, судові витрати просив розподілити в порядку ч.1 ст.142 ЦПК України, повідомив, що вищевказане майно дійсно є спільним майном подружжя, яке придбано за спільні кошти в період перебування у шлюбі, а тому розмір часток співвласників рівні, по 1/2 кожного. За результатами підготовчого провадження, у відповідності до ч.4 ст.200 ЦПК України, у випадку визнання позову відповідачем, суд ухвалює рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.12.1992 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області між сторонами зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №475. За час шлюбу за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 425554060 від 06.05.2025 року та витягом №11182821 від 11.07.2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» номер запису 9150 в книзі 74. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.12.2024 року по справі №539/4732/24 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України\~ майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). \~Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке саме положення містить і норма частин третьої та четвертої ст. 368 ЦК України. Тобто, вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462 св 18, від 26.03.2021 у справі № 414/277/17, провадження № 61-2934 св 19. За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 та 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А частиною третьої цієї статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу, що підтверджено відповідачем, квартира [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.\~Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки: «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої\~статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу.\~Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання.\~Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.» У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста\~статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона\~(див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, визначивши частки у праві власності на нерухоме майно, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто по 1/2 частині. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінюючи в сукупності надані до суду докази та те, що дії відповідача стосовно визнання позову не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. При цьому, частиною 1 ст. 142 цього Кодексу передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved