Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Короткий виклад позиції позивача та відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу освіти, культури, молоді та спорту Білокоровицької сільської ради Житомирської області про стягнення середнього заробітку за період затримки в розрахунку. В обґрунтування зазначив, що у період з 11 серпня 2021 року по 17 серпня 2023 року він знаходився у трудових відносинах з Новобілокоровиькою загальноосвітньою школою І-ІІ ступенів № 2 Білокоровицької сільської ради Житомирської області. 17.08.2023 він був звільнений згідно з наказом № 23-К від 16.08.2023. У день його звільнення відповідач не видав трудової книжки при звільненні, а видав 13.10.2023 та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Середньоденна заробітна плата позивача складала 751,83 грн, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки в розрахунку складає 24810,39 грн. Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що заборгованість перед позивачем за період трудової діяльності відсутня. Також зазначає, що 10.06.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ, яким започатковано ведення електронної трудової книжки як цифрового аналога паперової. Таким чином, після звернення позивача, відсутність у нього паперової трудової книжки жодним чином не впливала на подальше працевлаштування та обрахунок стажу його трудової діяльності. Заявлений середньоденний заробіток у сумі 751,83 грн вважає необґрунтованим. Крім того, зазначає, що відділ освіти, культури, молоді та спорту Білокоровицької сільської ради Житомирської області не може бути відповідачам у справі, оскільки не є розпорядником бюджетних коштів. Позивачем надано відповідь на відзив в якому він заперечує доводи відповідача. Рух справи в суді та процесуальні рішення Позовна заява [PERSON] відділу освіти, культури, молоді та спорту Білокоровицької сільської ради Житомирської області надійшла до Олевського районного суду Житомирської області 27.10.2023 (автоматизований розподіл не відбувся). Після повторного автоматизованого розподілу судової справи (24.12.2024) ухвалою від 27.12.2024 позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків ухвалою від 03.02.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача подано відзив на позов, позивачем відповідь на відзив. У судовому засіданні 12.08.2025 позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечила. Суд 12.08.2025 перейшов до стадії ухвалення рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (у редакції на час звільнення [PERSON] з роботи) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Частиною 5 ст.235 КЗпП передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ, що набрав чинності 10 червня 2021 року, відбулося скасування вимоги щодо видачі оригіналу трудової книжки при звільненні працівника та відповідальності за затримку у видачі. Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення. При цьому до внесення змін згідно до Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX попередня редакція частини 1 статті 47 КЗпП України передбачала, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі\~Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України (у редакції на час звільнення [PERSON] з роботи) передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В попередній редакції вказаної статті, відповідальність наставала у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. На даний час така відповідальність законом КЗпП України не встановлена. Крім того, у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) вказано, що за змістом зазначеної норми (частини п`ятої статті 235 КЗпП України в редакції до внесення змін) закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, обов`язок доведення розподіляється між сторонами таким чином: позивач повинен довести факти, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відповідач\~факти, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Встановлено, що наказом від 16 серпня 2023 року № 23-к [PERSON] звільнено з посади директора Новобілокоровицької гімназії Білокоровицької сільської ради Житомирської області за ст. 39 КЗпП України з 17.08.2023. Відповідно до довідки виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 1853 від 04.03.2025 заборгованість з нарахованих та невиплачених сум перед [PERSON] відсутня. Сторонами також не заперечується, що при звільненні розрахунок із позивачем було здійснено в повному обсязі. Позовна вимога стосовно затримки видачі копії наказу про звільнення з вини роботодавця позивачем не заявлялася. Сторонами також визнається той факт, що [PERSON] у день звільнення не було видано належно оформлену трудову книжку. Причиною цього стала втрата трудової книжки [PERSON] та виготовлення її дублікату. Відповідно до акту від 13.10.2023 [PERSON] видано дублікат трудової книжки. Копію указаного дубліката позивачем долучено до позовної заяви. У судовому засіданні представник відповідача пояснила, що про виготовлення дублікату трудової книжки та можливості її отримання повідомила позивача 27.09.2023 шляхом направлення відповідного повідомлення у мобільному застосунку Wiber, про що надала відповідні знімки з екрану мобільного телефону. Позивач пояснив, що указаний у мобільному застосунку Wiber номер [NUMBER] дійсно належить йому, проте про отримання такого повідомлення він не пам`ятає. Крім того, на той момент він перебував на лікуванні. Також позивач зазначив, що таке повідомлення не може вважатися належним, оскільки не відповідає правилам діловодства. У зв`язку з цим вважає, що про можливість отримання трудової книжки він був належно повідомлений 12.10.2023 листом відділу освіти, культури, молоді та спорту Білокоровицької сільської ради № 255 від 09.10.2023. Після цього 13.10.2023 він з`явився та отримав дублікат власної трудової книжки. Вказані обставини втрати трудової книжки, за відсутності доказів умисних дій роботодавця щодо її неналежного збереження, свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, тому затримка видачі трудової книжки за період виготовлення її дублікату відбулась не з вини роботодавця. Суд наголошує, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказаний документ, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Проте, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідачем було створено перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки після виготовлення її дублікату. Суду не надано відомостей, що позивач звертався до відповідача із письмовими заявами про видачу йому трудової книжки і останній відмовив у цьому. Крім того, позивачем не доведено того, що після звільнення він був позбавлений можливості працевлаштуватися, чим було порушено його право на працю, що завдало йому майнової шкоди. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач після звільнення мав намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак його стримувало чи створювало перешкоди відсутність у нього на руках трудової книжки. Отже, не встановлено порушення відповідачем права позивача на працю. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з набранням чинності Закону України від 05 лютого 2021 року № 1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» (10 червня 2021 року) та після закінчення перехідного періоду, паперова трудова книжка фактично втрачає статус обов`язкового документу, але працівники, які хочуть отримувати відомості про трудову діяльність саме в паперовій формі, зможуть користуватися й надалі такою можливістю. Тобто, якщо раніше стаття 47 КЗпП України передбачала обов`язок роботодавця видати у день звільнення працівнику належно оформлену трудову книжку, а порушення такого обов`язку мало суттєві матеріальні наслідки для роботодавця, то починаючи з 10 червня 2021 року, у роботодавця перестав існувати обов`язок видавати працівнику трудову книжку, а тому невнесення будь-яких відомостей про звільнення працівника у паперову трудову книжку та її невидача не несе будь-яких наслідків для роботодавця. Отже, суд дійшов висновку про те, що відсутні законодавчі вимоги, а також підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні суд зазначає таке. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування ч. 1ст. 117 КЗпП Україниє невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). У судовому засіданні було установлено, що відповідач виконав покладені законом обов`язки щодо повної виплати належних звільненому позивачеві сум, що визнається останнім. Згідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Вимоги до доказів встановлені статтею 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із статті 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суду своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно статті 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. З урахуванням наведеного, за результатами судового розгляду, на підставі досліджених доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі\~у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Outcome: dismissed