Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що між ним та відповідачем [PERSON] у період з листопада 2019 року по січень 2022 року було укладено декілька договорів позики у формі розписок, проте відповідач свої зобов`язання не виконав, позику не повернув, що стало підставою для звернення ним до суду із позовом про стягнення суми боргу за договорами позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року, ухваленим у цивільній справі № 183/1877/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, з відповідача на його користь було стягнуто: - заборгованість за договором позики від 01 листопада 2019\~року в сумі 300\~036,73\~грн., яка складається з: 254\~474,00 грн.\~ сума основного боргу, 36\~256,74\~грн. сума інфляційних втрат, 9305,99 грн.\~ три відсотки річних; - заборгованість за договором позики від 18 серпня 2020\~року в сумі 365\~903,21\~грн., яка складається з: 300\~000,00 грн.\~ сума основного боргу, 52\~424,16 грн. сума інфляційних втрат, 13\~479,05 грн.\~ три відсотки річних; - заборгованість за договором позики від 18 січня 2022\~року в сумі 413\~230,14 грн., яка складається з: 406\~000,00 грн.\~ сума основного боргу, 6496,00 грн. сума інфляційних втрат, 734,14 грн.\~ три відсотки річних. Загалом стягнуто 1\~006\~036 (один мільйон шість тисяч тридцять шість) грн. 73 коп. Позивач зазначає про те, що на час звернення до суду із цим позовом відповідач борг не повернув, продовжує порушувати свої зобов`язання за вищезазначеними договорами позики, у зв`язку із чим, ураховуючи, що такі договори продовжують діяти до повного їх виконання, приймаючи до уваги, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року в справі №\~183/1877/22 було вирішено питання щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних до 23 лютого 2022\~року, посилаючись при цьому на положення ст. 625\~ЦК України, позивач вважає за можливе стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024\~року. Водночас, тривале, неправомірне невиконання укладених договорів, як і не виконання рішення суду з боку відповідача завдало йому душевних страждань, які полягали в зростанні тривоги, психологічному дискомфорті, тимчасовій відірваності від соціального життя, зниженому та нестійкому настрої, порушенні сну, емоційній напрузі, нервозності, дратівливості, реакції замикання, почутті образи, обурення, приниженої гідності через неможливість тривалий час отримати свої кошти, а тому, посилаючись на положення ст.ст.\~23, 1167 ЦК України позивач жадає від відповідача сатисфакції у вигляді відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. У зв`язку із чим, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь: - суму інфляційних втрат у розмірі 76775,73 грн. та три відсотки річних в розмірі 15\~682,52\~грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики від 01\~листопада 2019 року, які утворились за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024\~року; - суму інфляційних втрат у розмірі 90 511,09 грн. та три відсотки річних в розмірі 18\~488,17 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики від 18 серпня 2020 року, які утворились за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року; - суму інфляційних втрат у розмірі 122491,67 грн. та три відсотки річних в розмірі 25\~020,65 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики від 01 лютого 2022 року, які утворились за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року; - моральну шкоду в розмірі 300000,00 грн. Відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень на адресу суду не надходило. Ухвалою судді від 04 липня 2024 року постановлено про залишення позовної заяви без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків. 01 серпня 2024 року позивач усунув недоліки позовної заяви, подавши суду копію рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року, яке набрало законної сили, з доказами його надіслання відповідачеві. 04 вересня 2024 року на адресу суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) фізичної особи-відповідача в цій справі. Ухвалою судді від 25 вересня 2024 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання і відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою відповідачеві було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року постановлено про закриття підготовчого провадження у справі, останню призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 12\~червня 2025\~року поновлено судовий розгляд. Представник позивача [PERSON] адвокат Яструб О. П. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22\~січня 2022 року було вирішено питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат до 23\~лютого 2022 року включно та, оскільки відповідачем суми позики повернуто не було, позивач наразі звернувся про стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України за інший період, а саме з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року, а також моральної шкоди. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бабенко О.\~А. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиву на позовну заяву і клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши вступне слово та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до такого. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81\~ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч 4 ст. 82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Фактичні обставини справи, установлені судом. 01 листопада 2019 року між [PERSON] як позикодавцем, з однієї сторони, та [PERSON] як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку. У розписці зазначено, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 254\~474,00 грн. та позичальник зобов`язується повернути кошти за вимогою. Також,\~18 серпня 2020 року між [PERSON] як позикодавцем, з однієї сторони, та [PERSON] як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку.\~У розписці зазначено, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 300\~000,00 грн. та позичальник зобов`язується повернути кошти 25\~серпня 2020 року. Крім того, 18 січня 2022 року між [PERSON] як позикодавцем, з однієї сторони, та [PERSON] як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку.\~У розписці зазначено, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 406\~000,00 грн. та позичальник зобов`язується повернути кошти до 01\~лютого 2022 року. На розписці міститься підписи свідків із вказівкою, що розписка написана власноручно [PERSON] . Відомості про виконання позичальником [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми позики у строки, передбачені договорами, станом на момент розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 183/1877/22 не містять. Зазначені обставини установлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2022 року, ухваленим у цивільній справі №\~183/1877/22, а тому окремому доказуванню не підлягають на підставі ч. 4 ст. 82\~ЦПК України. Так, відповідно до зазначеного вище рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2022 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01 листопада 2019\~року в сумі 300\~036,73 грн., яка складається з: 254\~474,00 грн.\~ сума основного боргу, 36\~256,74\~грн. сума інфляційних втрат, 9305,99 грн.\~ три відсотки річних; заборгованість за договором позики від 18 серпня 2020\~року в сумі 365 \~903,21 грн., яка складається з: 300\~000 грн.\~ сума основного боргу, 52\~424,16 грн. сума інфляційних втрат, 13\~479,05 грн.\~ три відсотки річних; заборгованість за договором позики від 18\~січня 2022\~року в сумі 413\~230,14 грн., яка складається з: 406\~000,00 грн.\~ сума основного боргу, 6496,00 грн. сума інфляційних втрат, 734,14 грн.\~ три відсотки річних, а разом\~1\~006\~036 (один мільйон шість тисяч тридцять шість) грн. 73 коп. В іншій частині позовних вимог\~ відмовлено та вирішено питання щодо судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 29 травня 2024 року. Ухвалюючи таке рішення, судом першої інстанції, крім стягнення основної суми боргу, обраховано стягнення коштів з позичальника на користь позикодавця в порядку ст.\~625 ЦК України, а саме трьох відсотків річних та інфляційних втрат за наступні періоди: за договором позики від 01 листопада 2019 року з 06 грудня 2020 року до 23\~лютого 2022\~року; за договором позики від 18 серпня 2020 року з 25 серпня 2020 року до 23\~лютого 2022 року; за договором позики від 18 січня 2022 року з 01 лютого 2022\~року до 23 лютого 2022 року. Відповідно до ч. 2\~ст. 76 ЦПК України докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд звертає увагу на те, що матеріали цієї цивільної справи не містять будь-яких доказів, як добровільного виконання відповідачем [PERSON] свого обов`язку перед позивачем [PERSON] за укладеними договорами позики, так і не містять доказів виконання цього обов`язку в примусовому порядку на стадії виконання рішення суду. Станом на день розгляду судом цієї справи у відповідача існує заборгованість перед позивачем. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦПК України). Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина третя статті 11 ЦК України). У справі, що розглядається, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори позики. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22\~січня 2022 року, ухвалене в цивільній справі № 183/1877/22 в частині стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, що нараховані за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення позики, є рішенням про присудження. Таке рішення в цій частині не є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Кредитор має права вимагати від боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сумою боргу у розумінні статті 625 ЦК України є грошова позики, яка підлягала поверненню позичальнику, а не 3 % річних та інфляційних, що нараховані за прострочення грошового зобов`язання щодо повернення позики Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену практику щодо 3 % річних та інфляційних, звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №\~703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №\~646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13\~листопада 2019 року у справі №\~922/3095/18\~(провадження № 12-105гс19), від 18\~березня 2020 року у справі №\~902/417/18\~(провадження № 12-79гс19). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №\~910/4590/19\~(провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Суд акцентує увагу на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №\~916/190/18). Водночас суд зауважує, що права кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, що дає право кредитору нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду про стягнення основного боргу. Іншими словами після стягнення суми боргу за рішенням суду кредитор має право нараховувати 3 % річні та інфляційні до повного виконання рішення, але об`єктом нарахування є сума боргу, а не 3 % річні та інфляційні, що нараховані за період прострочення на цю суму боргу за інший період. Підсумовуючи викладене, суд робить висновок, що 3% річних та інфляція не є сумою боргу в прямому розумінні статті 625 ЦК України. Це суми є компенсацією за використання чужих коштів (договору позики) та знецінення грошей внаслідок інфляції, які є складовою частиною загального боргу, який підлягає стягненню. Після того, як суд стягнув певні суми 3% річних та інфляція, вони вважаються остаточно визначеними і не можуть бути предметом повторного стягнення у спосіб додаткового нарахування 3% річних або інфляційні на раніше стягнуті інфляційні втрат на суму боргу та 3 % річних. Відповідно до розрахунків позивача [PERSON] заборгованість відповідача [PERSON] з інфляційних втрат та 3 % річних за період з 24 лютого 2022 року до 14\~березня 2024 року за невиконання договорів становить: - за договором позики від 01 листопада 2019 року 92 458,25 грн., з якої: 76\~775,73\~грн. інфляційні втрати та 15 682,52 грн. 3 % річних; - за договором позики від 18 серпня 2020 року 108 999,26 грн., з якої: 90\~511,09\~грн. інфляційні втрати та 18 488,17 грн. 3 % річних. - за договором позики від 18 січня2022 року 147 512,32 грн., з якої: 122 491,67\~грн. інфляційні втрати та 25 020,65 грн. 3 % річних. Суд встановив, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2022 року стягнуто з відповідача на користь позивача неповернуту позику, 3 % річних та інфляційні втрати до 23 лютого 2022 року. Тобто, на суму заборгованості неповернутої позики, розмір якої підтверджений рішенням суду, за загальним правилом можуть бути нараховані 3 % річних та інфляційні на підставі положень статті 625 ЦК України. Водночас суд бере до уваги, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України). 15 березня 2022 року був прийнятий Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", що набрав чинності 17 березня 2022 року. Цим Законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: "18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд зробив такі висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (постанова від 31 січня 2024 року у справі №\~183/7850/22\~(провадження № 61-14740св23) "Законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)". З огляду на вказані положення закону, вимога про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних, нарахованих за прострочення повернення позики за період з 24 лютого 2022\~року задоволенню не підлягає. Позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року, що суперечить пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому суд в цій частині відмовляє у задоволенні позову. При ухваленні рішення у справі суд ураховує висновки Верховного Суду щодо застосування норми пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у подібних правовідносинах, що викладені у постановах від 07 серпня 2024 року у справі №\~759/7103/23\~(провадження № 61-5216св24), від 13 березня 2024 року у справі №\~350/711/22\~(провадження № 61-9733св23). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування спричиненої моральної шкоди, слід зауважити таке. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. \~ \~ \~ \~Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 5, 9 постанови від 31\~березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. \~ \~ \~ \~Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. За правилами\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А згідно зі\~ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, ч.\~6, ч.\~7\~ст. 81 ЦПК\~України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи докази, які містяться в матеріалах цієї справи в своїй сукупності, судом встановлено, що тривале невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договорами позики, як і невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, завдає позивачеві [PERSON] моральну шкоду, яка виражається у порушенні його звичайного способу життя; неправомірні дії відповідача щодо ігнорування обов`язку повернення позики завдали позивачеві немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які виразилися у щоденних негативних переживання та спогадах про порушення його прав; потягли негативні переживання, насторогу, тривогу, емоційні реакції, фіксованість уваги на проблемі, переживання психологічного дискомфорту, тимчасову відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, викликали емоційну напругу, нервозність, дратівливість, реакції замикання, почуття образи, обурення, приниженої гідності, через неможливість тривалий час отримати свої кошти; позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги. Ураховуючи приведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми. Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, ураховуючи характер порушення прав позивача та глибину його душевних страждань, факт того, що вина відповідача доведена, а також ураховуючи те, що відповідач, обізнаний про наявність у нього невиконаних грошових зобов`язань перед позивачем (брав участь у судовому засіданні 21\~серпня 2023\~року під час розгляду судом справи №\~183/1877/22, подавав апеляційну скаргу на рішення суду від 22\~січня 2024\~року у справі №\~183/1877/22), виїхав на проживання до іншої країни (Канади за повідомленням представника відповідача), суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5\~000,00 грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1\~ст.\~141\~ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, ураховуючи часткове задоволення позовних вимог лише в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в сумі 500,00 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial