Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] \~звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням розрахунку сум, що підлягають стягненню з відповідача станом на 25.07.2025, просить суд: визнати припиненими трудові відносини між нею та ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство 14.04.2025, у зв`язку із звільненням її з посади начальника відділу контролю та організації роботи зі службовими документами служби діловодства та якості адміністративного управління ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України; зобов`язати ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство внести належні записи до її трудової книжки про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України та видати трудову книжку; стягнути з ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство на її користь грошову компенсацію за 8 невикористаних днів щорічної відпустки у сумі 8 977,20 грн, середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки у сумі 108 292,34 грн, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 90 000,00 грн, а всього 270 269,54 грн, з послідуючим вирахуванням податків та зборів; стягнути з ПрАТ Українське Дунайське пароплавство на її користь витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 01.09.2022 працює в ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство на посаді заступника начальника служби організації діловодства та якості департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин, з 04.10.2022 року була переведена на посаду начальника відділу документаційного супроводу служби організації діловодства та якості департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин, з 03.03.2023 року переміщена на посаду начальника відділу контролю та організації роботи зі службовими документами управління діловодства та якості департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин, а з 01.03.2024 року на посаду начальника відділу контролю та організації роботи зі службовими документами служби діловодства та якості адміністративного управління. Починаючи з жовтня 2024 року в ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство почалися перебої з виплати заробітної плати, зокрема, заробітна плата почала виплачуватися несвоєчасно, із затримкою. Зазначає, що у зв`язку з тим, що ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство не виконувало законодавство про працю, умови колективного, трудового договору, зокрема, станом на 11.04.2025 року була наявна заборгованість із виплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року, а тому 11.04.2025 року, нею було подано заяву про звільнення із займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України з 14.04.2025 року та виплату вихідної допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, у порядку передбаченому ст. 44 КЗпП України, у задоволенні якої відповідач відмовив їй листом від 14.04.2025 з посиланням на відсутність заборгованості з виплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року. Також позивачка вказує, що бездіяльністю відповідача були порушені її трудові права, зокрема її право бути звільненою та право обрання нового місця роботи на власний розсуд. З урахуванням того, що відповідач не видав наказ (розпорядження) про звільнення позивачки 14.04.2025 року, не видав їй копію такого наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та не провів з нею розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, не вніс належні записи про звільнення до трудової книжки, роботодавець повинен виплатити на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу згідно розрахунку поданого нею до суду. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П. від 09.05.2025 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі (а.с. 30). 10.06.2025\~року представник\~відповідача надав\~суду відзив\~на позовну\~заяву від\~09.06.2025\~року (а.с.49-68),\~в якому просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] \~до ПрАТ\~Українське Дунайське\~Пароплавство про\~визнання припиненими\~трудових відносин,\~зобов`язання вчинити\~певні дії\~та стягнення\~сум відмовити в повному обсязі та вказав, що станом на момент звернення позивачки із заявою про звільнення у зв`язку з нібито порушенням роботодавцем умов виплати заробітної плати не існувало прострочення виплати заробітної плати у розумінні статті 265 КЗпП України, статті 41 КУпАП. Відповідач, з посиланням на положення ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно якого роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, а у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства, наполягає на тому, що ним були дотримані вимоги законодавства про працю в частині умов виплати заробітної плати та відсутня вина у порушенні строків виплати заробітної плати та строків такої виплати. Також, відповідач звертає увагу на те, що зазнав наслідків ведення бойових дій та впливу непереборних обставин, що вплинуло на фінансові можливості. Відповідач зазначає, що на момент подання позивачкою заяви про звільнення було відсутнє порушення роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника, а також наголошує на відсутності винних дій власника або уповноваженого ним органу щодо несвоєчасної виплати заробітної плати. 13.06.2025\~року представник\~позивачки \~адвокат Арнаут\~А.Г.\~надав суду\~відповідь на\~відзив від\~12.06.2025\~року (а.с.110-118), в якому просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] до ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство про визнання припиненими трудових відносин, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення сум та вказав, що виплата заробітної плати за лютий та березень 2025 року була здійснена відповідачем 14 квітня 2025 року, що підтверджує факт порушення строків виплати заробітної плати, а отже й невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Зазначив, що посилання відповідача на звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці внаслідок ведення бойових дій та/або дії інших обставин непереборної сили, є необґрунтованим у зв`язку тим, що місто Ізмаїл Ізмаїльського району Одеської області як станом на 14 квітня 2025 року, так і раніше не було включено до переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Так само, відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що порушення строків виплати заробітної плати сталися внаслідок настання обставин непереборної сили, зокрема, не надав сертифікат Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. Представник позивачки, адвокат Арнаут А.Г. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «УДП» адвокат Вишневська Г.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду клопотання про розгляд справи без її участі, просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого Немайнового або майнового права та інтересу. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 22 КЗпП України, Конституції України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц. Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22.04.2020 у справі № 199/8766/18. Судом встановлено, що згідно відомостей трудової книжки, наказом ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство № 359 від 31.08.2022 року [PERSON] прийнята на посаду заступника начальника служби організації діловодства та якості департаменту мотивації праці та соціально-кадрових відносин, наказом № 108-Б від 01.03.2024 була переміщена на посаду начальника відділу контролю та організації роботи зі службовими документами служби діловодства та якості адміністративного управління, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу №117-Б від 01.03.2024 року (а.с.8-9). Як вбачається з заяви від 11.04.2025 року [PERSON] було подано заяву про звільнення із займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України з 14 квітня 2025 року у зв`язку з невиконанням ПрАТ «УДП» вимог законодавства про працю України стосовно строків виплати заробітної плати та невиплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року (а.с.10). Листом № СЛ/226/01-06 від 14.04.2025 ПрАТ «УДП» було повідомлено про відмову у задоволенні заяви про звільнення з займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю заборгованості з виплати заробітної плати за лютий та березень 2025 року та повідомлено, що вона має право подати заяву про звільнення з інших підстав (а.с.11). Судом встановлено, що заробітна плата за лютий 2025 року та березень 2025 року була сплачена відповідачем на користь позивачки 14.04.2025 року, після подання останньою заяви про звільнення із займаної посади на підставі частини третьої ст. 38 КЗпП України, що підтверджується поточною випискою за контрактом, період виписки: 01.09.2024 23.05.2025 року, дата формування 23.05.2025 року. Тому, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про відсутність прострочення виплати заробітної плати у розумінні статті 265 КЗпП України, статті 41 КУпАП, з посиланням на звіти про заборгованість оплати праці за формою № 3-борг, оскільки наявність та подання відповідачем таких звітів не спростовують доводи позивачки про фактичну сплату заробітної плати за лютий 2025 року та березень 2025 року у день подання позивачкою заяви про звільнення 11.04.2025 року. Також не приймаються до уваги доводи відповідача про звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці з посиланням на положення частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з тим, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Так, згідно наказів Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25 квітня 2022 року № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року», від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та від 28 лютого 2025 року № 376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», місто Ізмаїл Ізмаїльського району Одеської області як станом на 14 квітня 2025 року, так і раніше не був включений до переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Щодо посилань відповідача на неможливість своєчасної виплати заробітної плати внаслідок форс-мажорних обставин, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок настання обставин непереборної сили, зокрема, не надав сертифікат Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), а лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, на який посилається відповідач, є загальним офіційним листом щодо засвідчення форс-мажорних обставин, та не звільняє від обов`язку суб`єкта господарської діяльності звертатися за видачею індивідуального сертифіката Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні, а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За правилом ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»). Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву та не оспорюється позивачкою, згідно з пунктом 3.20 Колективного договору ПрАТ «УДП», працедавець зобов`язується виплачувати заробітну плату працівникам пароплавства в робочі дні на підставі табелів обліку робочого часу, в такі терміни: заробітну плату за першу половину місяця до 23 числа поточного місяця; остаточний розрахунок - до 7 числа наступного місяця. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітну плату виплачувати напередодні. Встановити розмір заробітної плати за першу половину місяця не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника, за винятком обов`язкових утримань. Таким чином, зважаючи на викладене, оскільки у заяві про звільнення від 11.04.2025, позивачкою наведені конкретні факти порушення роботодавцем ПрАТ «УДП» законодавства про працю в частині визначених строків виплати заробітної плати, які були підтверджені належними доказами у судовому засіданні, що є безумовною підставою для звільнення працівника саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, заявлені вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачкою, шляхом визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство 14.04.2025 року, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади начальника відділу контролю та організації роботи зі службовими документами служби діловодства та якості адміністративного управління ПрАТ Українське Дунайське Пароплавство за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з підстав порушення роботодавцем законодавства про працю. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний нею спосіб. Тому за встановлених судами обставин та з урахуванням вимог частини другої статті 5 ЦПК України ефективним способом захисту прав позивача є визнання припиненими трудових відносин між сторонами. Схожі висновки зроблені Верховним Судом від 22 травня 2019 року у справі № 757/61865/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 205/8103/18, від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. Згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З огляду на відсутність проведення належних позивачці на день звільнення виплат, остання має право на стягнення середнього заробітку за заявлений період. Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (з наступними змінами та доповненнями, далі - Порядок № 100). Згідно листа ПрАТ «УДП» № 359/9/01-11.1/02 від 19.05.2025 та довідки № УБОтаЗ-769 від 08.05.2025 (а.с.123-124, 125), кількість днів невикористаної щорічної відпустки позивачки складає 8 календарних днів, а розмір грошової компенсації за 8 невикористаних днів щорічної відпустки 8\~977,20 грн; середньомісячна заробітна плата складає 30 000,00 грн; середньоденна заробітна плата позивачки для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 1463,41 грн. Згідно розрахунку сум, що підлягають стягненню з відповідача станом на 25.07.2025 року, наданого позивачкою, та який не оспорюється відповідачем, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 207269,54 грн (двісті сім тисяч двісті шістдесят дев`ять гривень п`ятдесят чотири копійки), яка складається з: грошової компенсації за 8 невикористаних днів щорічної відпустки у розмірі 8977,20 грн, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 90 000,00 грн (30 000,00 грн середньомісячний заробіток х 3 кількість місяців), середнього заробітку за час затримки видачі наказу про звільнення та трудової книжки з 14 квітня 2025 року у розмірі 108 357,46 грн (1463,41 грн середньоденний заробіток х 74 кількість робочих днів з 15.04.2025 по 25.07.2025 включно, а саме: з 15.04.2025 по 30 квітня 2025 12 робочих днів; у травні 2025 року робочих днів 22; у червні 2025 року робочих днів 21; з 01 липня 2025 року по 25 липня 2025 року робочих днів 19). Перевіривши правильність наведеного позивачем розрахунку коштів, заявлених до стягнення, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість таких вимог позивачки. Водночас, суд вважає, що в даному випадку необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України. Про можливість застосування такого критерію висловлювалася Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 18.03.2020 року у справі №711/4010/13. Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд при розгляді даної справи, зокрема, враховує: незначний період прострочення, позивачка не довела, що після подання заяви про звільнення з роботи залишилася без засобів існування; позивачка не вказує про додаткові майнові втрати, пов`язані із затримкою розрахунку; фінансовий стан відповідача, який характеризується збитковістю та пов`язаний з дією воєнного стану в Україні; наслідки масованих обстрілів міста Ізмаїла, в результаті яких, неодноразово було пошкоджено та знищено майно відповідача. Враховуючи вказані обставини, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою відповідачем видачі трудової книжки у сумі 60 000 грн. Саме така сума, на думку суду, є співмірною та пропорційною ймовірного розміру пов`язаних із затримкою видачі трудової книжки при звільненні майнових втрат позивачки та заявлених нею до стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з абз. 2 п. 3 Порядку № 100 суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із указаних сум присуджених за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з них при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми зменшуються на суми податків і зборів. При зверненні до суду, позивачка просила також стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу у сумі 8000,00 грн (вісім тисяч гривень нуль копійок). Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки було надано: копію додатку до Договору про надання правничої допомоги від 25.04.2025 року, копію акту виконаних робіт від 31.07.2025 року та квитанцію № 31/7/2025 від 31.07.2025 року. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу ч. 3ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4ст. 137 ЦПК України. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені та підтверджені витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00грн (вісім тисяч гривень нуль копійок). Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з огляду на доведеність позовних вимог, та звільнення позивачки від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заробітної плати, з відповідача слід стягнути на користь позивачки судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1873,39 грн. (76,70 %).

Outcome: partial