Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 13 жовтня 2023 року у розмірі 234 935,77 грн. та за договором позики від 16 листопада 2023 року у розмірі 232 141, 25 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн. В подальшому представник позивача уточнив вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та просив стягнути витрати у розмірі 18 000,00 грн., судовий збір у розмірі 3 736, 62 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі укладеного договору позики від 13 жовтня 2023 року [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність та зобов`язався повернути грошову суму у розмірі 200 000, 00 грн. у термін до 13 жовтня 2024 року, та за договором позики від 16 листопада 2023 року - 200 000, 00 грн. у строк до 16 листопада 2024 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором у визначені строки не виконав, чим порушив умови договорів, ним не було повернуто суму позики із врахуванням нарахованих процентів, що позбавило позивача права позивача вільно володіти та розпоряджатися на власний розсуд вказаною грошовою сумою. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 13 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 19 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 30 грудня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 21 січня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 27 березня 2025 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач не з`явився у судове засідання, повідомлявся належним чином за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання. Заяви по суті або з процесуальних питань не надходили до суду. За пунктом 2 частини сьомої ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач вважається належно повідомленим про розгляд даної справи. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. 13 жовтня 2023 року [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] (позичальник) уклали договір позики /а. с. 11-12/. Згідно з пунктом 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі встановленому у п. 2.1 цього Договору, а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю в термін та в розмірі, що визначені цим Договором. Відповідно до п. 2.1 сума позики за Договором становить 200 000,00 грн. За користування позикою Позичальник сплачує Позикодавцю проценти в розмірі 15% річних від суми, вказаної у п. 2.1. Договору. Сплата процентів за користування позикою здійснюється разом із поверненням суми позики (п. 2.1.1 Договору). Згідно п. 4.1 Договору, сума позики та проценти за користування позикою підлягають поверненню Позикодавцю у строк до 13 жовтня 2024 року в повному розмірі, тобто з урахуванням процентів за користування позикою, передбачених п. 2.1.1 цього Договору, якщо інше не передбачене цим Договором./а.с. 11/. Відповідно до розписки до договору позики від 13 жовтня 2023 року, [PERSON] позичив грошові кошти у [PERSON] , та підтверджує, що ним було отримано грошові кошти у готівковій формі у розмірі 200 000,00 грн. За користування позикою зобов`язувався сплатити проценти в розмірі 15 % річних від вищезазначеної суми , разом із поверненням позики, зобов`язувався повернути позику у строк до 13.10.2024 року. /а.с.12/. 16 листопада 2023 року [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] (позичальник) уклали договір позики /а. с. 13/. Згідно з пунктом 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі встановленому у п. 2.1 цього Договору, а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю в термін та в розмірі, що визначені цим Договором. Відповідно до п. 2.1 сума позики за Договором становить 200 000,00 грн. За користування позикою Позичальник сплачує Позикодавцю проценти в розмірі 15% річних від суми, вказаної у п. 2.1. Договору. Сплата процентів за користування позикою здійснюється разом із поверненням суми позики (п. 2.1.1 Договору). Згідно п. 4.1 Договору, сума позики та проценти за користування позикою підлягають поверненню Позикодавцю у строк до 16 листопада 2024 року в повному розмірі, тобто з урахуванням процентів за користування позикою, передбачених п. 2.1.1 цього Договору, якщо інше не передбачене цим Договором./а.с. 13/. Відповідно до розписки до договору позики від 16 листопада 2023 року, [PERSON] позичив грошові кошти у [PERSON] , та підтверджує, що ним було отримано грошові кошти у готівковій формі у розмірі 200 000,00 грн. За користування позикою зобов`язувався сплатити проценти в розмірі 15 % річних від вищезазначеної суми , разом із поверненням позики, зобов`язувався повернути позику у строк до 16.11.2024 року. /а.с.14/. 18 листопада 2024 року адвокат Михалевський Ю.Р. письмово звернувся до позичальника та попередив про обов`язок повернення позики протягом 10 днів з моменту отримання даної пропозиції, в розмірі 200 000, 00 грн. отриманої за договорами позик від 13 жовтня 2023 року та 16 листопада 2023 року /а.с. 15-17/. Однак відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів так і не виконав - грошові кошти ні в обумовлені строки, ні до цього часу повернуті не були. Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Договір набирає чинності з моменту його укладення (стаття 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту статті 638 ЦК України. Зобов`язання, що витікають з договору позики, встановлені статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги). Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У силу вимог частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи сторони відповідача не підтверджено жодними доказами, обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову підтверджені належними доказами, не спростовані відповідачем, тому позов обґрунтований і підлягає задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 3 737, 00 грн. Відповідно до пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), N 34884/97). Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Так, представником позивача на підтвердження понесених витрат надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, акт виконаних робіт № 27/03/2025 /а. с. 48-49,50/. Відтак, суд вважає, що заявлена стороною позивача сума витрат на правову допомогу підлягає стягненню з відповідача, а саме у розмірі 18 000, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved