Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що з червня 2019 року по 23 вересня 2023 року він відбував покарання у виді позбавлення волі в державній установі «Замкова виправна колонія (№58)». 15 травня 2022 року постановою начальника колонії його було переведено з дільниці ресоціалізації до дільниці посиленого контролю строком на 6 місяців. Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач оскаржив її до суду і рішенням Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2024 року постанову було скасовано. На дільниці посиленого контролю [PERSON] знаходився у приміщенні камерного типу в суворій ізоляції від інших засуджених, де встановлений більший обсяг обмежень і більш суворі умови тримання, які завдали для позивача моральних страждань. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50\~000 грн., які і просить стягнути з державної установи «Замкова виправна колонія (№58)». Ухвалою суду від 07 лютого 2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та запропоновано сторонам по справі подати відзив та відповідь на відзив. 28 лютого 2025 року начальником ДУ «Замкова виправна колонія(№58)»подано відзив на позовну заяву, яким повністю заперечує в задоволенні позовних вимог\~ [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] за час перебування на дільниці ресоціалізації готовності до самокерованої правослухняної поведінки не проявляв, на шлях виправлення ставати не бажав, допускав порушення, що загрожують життю та здоров`ю інших осіб, потребував посиленого контролю з боку адміністрації установи та проведення соціально-виховної роботи за спеціальною індивідуальною програмою, на заходи виховного та профілактичного впливу не реагував. Як наслідок засудженого було переведено до дільниці посиленого контролю за вмотивованою постановою, погодженою спостережною комісією та у відповідності до вимог чинного кримінально-виконавчого законодавства України. Вважає, що позивачем не надано суду обгрунтованих доказів тієї обставини, що завдані йому внаслідок прийняття оскаржуваної постанови негативні емоції досягли рівня страждання або приниження. Крім того, не обгрунтовано заявлений розмір моральної шкоди. Постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду не містить висновків щодо незаконних та протиправних дій посадових осіб державної установи при переведенні засудженого з дільниці ресоціалізації до дільниці посиленого контролю. Підставо задоволення апеляційної скарги позивача стало ненадання відповідачем доказів того, що вчинені позивачем порушення є злісними в розумінні ст. 133 КВК України. Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Ухвалою суду від 01 липня 2025 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Державну казначейську службу України. Представник Державної казначейської служби України надав суду пояснення, з яких вбачається, що Казначейство не може нести відповідальність за дії органів державної влади. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив врахувати, що на дільниці посиленого контролю він перебував у приміщенні камерного типу, де мають місце суворі вимоги ізоляції і був обмежений у спілкуванні з іншими засудженим та рідними, також не міг брати участь у суспільних заходах, відвідувати богослужіння, тощо. Представник відповідача ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» Желіховська Л.В. проти задоволення позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві. Представник відповідача Державної казначейської служби України Захарчук Л.В. у своїх поясненнях зазначила, що Державна казначейська служба лише виконує рішення судів і не може бути відповідачем у справі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог із наступних підстав. Судом встановлено, що засуджений [PERSON] , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» постановою начальника установи П.Довгополенка від 17 травня 2022 року був переведений з дільниці ресоціалізації ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» до дільниці посиленого контролю установи строком на 6 місяців. Вказана постанова була погоджена головою спостережної комісії при Шепетівській районній державній адміністрації. [PERSON] в подальшому оскаржив такі дії керівника установи, і 13 березня 2023 року Хмельницький окружний адміністративний суд залишив його позов без задоволення. Надалі засуджений подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення. 27 березня 2024 року Сьомий апеляційний адміністративний суд скасував рішення Хмельницького окружного апеляційного суду від 13 березня 2023 року і позов [PERSON] задовольнив: визнав протиправною та скасував постанову начальника установи від 17 травня 2022 року про переведення [PERSON] , [INFO] , з дільниці ресоціалізації до дільниці посиленого контролю. Відповідно до ч. 2 ст.\~2, ч. 1 ст.\~170 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з ч. 2\~ст. 48ЦПК України\~позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Зміст наведених норм права дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого заподіяну шкоду. Таким чином, позивачем правомірно зазначено відповідачем у даній справі ДУ «Замкова виправна колонія (№ 58)», незаконним рішенням якої завдано шкоду [PERSON] . Також відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України\~відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. Так, відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Стаття 19 Конституції України\~декларує, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. У відповідності з вимогами ч. 1 ст.15ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст.16ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Статтею 56 Конституції України\~кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування ч. 1\~ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,\~1174 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті\~1173,\~1174 ЦК України\~є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173,1174 ЦК України. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 червня 2022 року у справі № 570/2918/20 (провадження № 61-9091 св 21). У даній справі встановлено, що позивач був переведений з дільниці ресоціалізації до дільниці посиленого контролю. Зазначена постанови у судовому порядку визнана протиправною та скасована. Відповідно до ч. 4 ст. 95 КВК України у дільниці посиленого контролю тримаються засуджені, які систематично (два та більше разів) вчиняють злісні порушення установленого порядку відбування покарання, що загрожують безпеці персоналу, засуджених або інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 97 КВК України у дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки - у приміщеннях камерного типу. Відповідно до вимог\~КВК України\~та Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених\~Наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5, засудженим, які відбувають стягнення у виді поміщення у ДІЗО, карцер або переведення до ПКТ (ОК), телефонна розмова, як виняток, може бути надана з метою виховного впливу або у зв`язку з винятковими особистими обставинами (смерть або тяжка хвороба близького родича, що загрожує життю хворого, стихійне лихо, що спричинило значну матеріальну шкоду засудженому або його сім`ї); особам, яких тримають у ДІЗО, ПКТ (ОК), ПКТ виправних колоній (секторів) максимального рівня безпеки та у карцерах установ виконання покарань, а також засудженим до арешту та довічного позбавлення волі, які тримаються у ПКТ, кінофільми не демонструються; засудженим, які відбувають стягнення у ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК), забороняються побачення, придбання продуктів харчування і предметів першої потреби, одержання посилок (передач) і бандеролей, користування настільними іграми; у ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки на час сну, верхній одяг - на час виходу з приміщення; тримання засуджених у карцері одиночне; засудженим, які тримаються в ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК), надається щоденна прогулянка тривалістю одна година; засудженим забороняється брати із собою у ДІЗО або в карцери продукти харчування і особисті речі, за винятком рушника, мила, зубної пасти (порошку), зубної щітки, туалетного паперу, олівців, авторучок, зошитів, поштових марок, конвертів, книг, газет або журналів (не більше п`яти примірників), тютюнових виробів і сірників (запальнички одноразового використання), в установах для тримання жінок, крім зазначеного переліку, спеціальних засобів гігієни. Тютюнові вироби і сірники (запальнички одноразового використання) видаються засудженим лише під час щоденної прогулянки. Вищезазначені передбачені законодавством обмеження для осіб, які утримуються на дільниці посиленого контролю свідчать про те, що до [PERSON] протягом 6 місяців застосовувались вказані обмеження, хоча його переведення на дану дільницю було протиправним. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] правомірно вимагає відшкодування моральної шкоди. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50000 грн. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем, є явно завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Суд також наголошує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 2500 грн. Суд дійшов таких висновків з урахуванням обсягу заподіяної [PERSON] шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням на дільниці посиленого контролю, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості. Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 591/387/21 зробив висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, а тому кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. За таких обставин, оскільки в даному випадку завдана позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню державою, завдану [PERSON] моральну шкоду слід стягнути з Державного бюджету України. Пунктом 13частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»\~встановлено, що судовий збір не справляється за подання\~позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial