Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

10.03.2025 року, представник позивача [PERSON] адвокат Прокоф`єв Б.І. звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Друга чернігівська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та витребування майна із чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтвом про смерть від 28.09.2021 року), який на день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі Договору купівлі-продажу від 01.10.2002 року, а також земельні ділянки з кадастровим номером 7421485600:04:000:0205 площею 0,4126 га, з кадастровим номером 7421485600:04:000:0204 площею 0,3192 га та з кадастровим номером 7421485600:04:000:0203 площею 4,1953 га. Посилається, що за життя, 16.11.2018 року [PERSON] склав заповіт відповідно до якого все майно, яке йому належить заповів [PERSON] , яка є позивачем у справі. Проте, на похоронах [PERSON] з`ясувалось про наявність ще одного заповіту складеного Другою чернігівською державною нотаріально конторою 15.01.2020 року відповідно до якого все майно, яке належить [PERSON] заповідалося [PERSON] . Вказує, що спірний заповіт від 15.01.2020 року був оскаржений позивачкою в суді і рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15.10.2024 року по справі №751/1488/23 заповіт, складений [PERSON] на користь свого сусіда [PERSON] визнано недійсним. Звертає увагу, що з відзиву по справі №751/1488/23 про визнання заповіту недійсним [PERSON] стало відомо, що відповідачем отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON] , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (зареєстровано в реєстрі за №1-288), а також земельні ділянки з кадастровим номером 7421485600:04:000:0203 площею 4,1953 га (зареєстровано в реєстрі за №1-289), з кадастровим номером 7421485600:04:000:0205 площею 0,4126 га (зареєстровано в реєстрі за №1-290), та з кадастровим номером 7421485600:04:000:0204 площею 0,3192 га (зареєстровано в реєстрі за №1-291). Зазначені свідоцтва були видані відповідачу на підставі заповіту, складеного [PERSON] від 15.01.2020 року, який судом визнано недійсним. Вважає, що\~ з моменту визнання судом вищевказаного заповіту недійсним, відповідач втратив право на спадкування майна після смерті [PERSON] , отримані ним на підставі недійсного заповіту Свідоцтва про право на спадщину мають бути визнані судом недійсними. При цьому, позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі чинного заповіту від 16.11.2018 року, складеного спадкодавцем усвідомлюючи свої дії та керуючи ними. Видача відповідачу вищевказаних Свідоцтв про право на спадщину від 04.08.2022 року на підставі заповіту від 15.01.2020 року, порушує цивільні права та інтереси позивачки як єдиної спадкоємиці, а тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.05.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. (а.с.32) Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, витребувано у Другій чернігівській державній нотаріальній конторі належним чином завірену копію спадкової справи (за наявності) заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ,\~ що за життя був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.41) 02.07.2025 року на виконання вищезазначеної ухвали суду, від\~ Другої чернігівської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] 05.08.2025 року, через систему «Електронний суд», від адвоката Новика М.С. надійшла заява-клопотання\~ про залучення по справі №751/2219/25 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , надавши останній для ознайомлення та фотографування матеріали даної цивільної справи для можливості підготовки пояснень по справі. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] в період з 01.03.1980 року по 13.08.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим [INFO] [PERSON] . Зазначає, що в період шлюбу була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що рішення у даній справі буде стосуватися питання нерухомого майна, право на частку в якому має також колишня дружина померлого, а тому є доцільним залучити [PERSON] до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.\~ Позивач в судове засідання не з`явилась, про час, місце та дату слухання справи повідомлена належним чином, від свого імені уповноважила представляти її інтереси адвоката Прокоф`єва Б.І., який в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, при викладенні пояснень посилався на обставини зазначені в позові. Проти залучення [PERSON] до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи заперечував, вважає, що даний спір не порушує її права. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, пояснив, що за життя [PERSON] доглядав за ним, купував продукти, а тому вважає, що має право на успадкування майна померлого. \~ Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору - Другої чернігівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату слухання справи повідомлені належним чином, звернулись до суду із заявою в якій просять розглядати справу без їх представника, у вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Суд визнав можливим розглядати справу без участі учасників справи, що не з`явились.\~ В судовому засіданні, протокольною ухвалою, суд вирішив, відмовити адвокату Новику М.С. в задоволенні заяви про залучення по справі №751/2219/25 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , оскільки рішення у даній справі жодним чином не вливає на її права та обов`язки.\~ Вислухавши учасників справи, що з`явились, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.13). За життя, 16.11.2018 року [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглай А.І., зареєстрований в реєстрі №1109, відповідно до якого: «все моє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде мені належати і на що я за законом матиму право, я заповідаю [PERSON] , [INFO] ». (а.с.14) З копії спадкової справи №910/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] наданої на запит суду Другою чернігівською державною нотаріальною конторою, вбачається, що 15.01.2020 року державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Панченко О.І. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №4-86 заповіт [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), відповідно до якого: «все моє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті буде мені належати і на що я за законом матиму право, заповідаю [PERSON] , [INFO] ». На підставі зазначеного заповіту [PERSON] , відповідач у даній справі, звернувся із заявою до\~ Другої чернігівської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого останньому 04.08.2022 року були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON] , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (зареєстровано в реєстрі за №1-288), а також земельні ділянки з кадастровим номером 7421485600:04:000:0203 площею 4,1953 га (зареєстровано в реєстрі за №1-289), з кадастровим номером 7421485600:04:000:0205 площею 0,4126 га (зареєстровано в реєстрі за №1-290), та з кадастровим номером 7421485600:04:000:0204 площею 0,3192 га (зареєстровано в реєстрі за №1-291). (а.с.18, 19, 20, 21) 15.10.2024 року рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова у справі №751/1488/23\~ позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним задоволено, зокрема: визнано недійсним заповіт від 15 січня 2020 року, складений [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Панченко О.І., зареєстрований в реєстрі за №4-86.(а.с.5-17) Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В частині 1 статті 1223 ЦК України зазначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що\~ за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Частина четверта вказаної статті стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється. Як вбачається з рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15.10.2024 року заповіт складений на користь відповідача було визнано недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, а тому попередній заповіт [PERSON] на користь позивачки, складений 16.11.2018 року, автоматично відновив свою дію, що дозволяє останній успадкувати майно відповідно до умов вказаного заповіту. За правилами частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18). Враховуючи вище викладене, суд доходить висновку, що оскільки заповіт від 15.01.2020 року, складений [PERSON] на користь відповідача, зареєстрований в реєстрі за №4-86 визнаний недійсним, то і видані на підставі нього свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.2022 року, що зареєстровані в реєстрі за №№1-288, 1-289, 1-290, 1-291\~ є недійсними.\~\~ У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно доглави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Судом встановлено, що позивачка є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , якому на момент смерті належало нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки: з кадастровим номером 7421485600:04:000:0203 площею 4,1953 га; з кадастровим номером 7421485600:04:000:0205 площею 0,4126 га; з кадастровим номером 7421485600:04:000:0204 площею 0,3192 га. Проте, на даний час позивач має перешкоди у оформленні своїх спадкових прав на зазначене майно, оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем та знаходиться у його володінні. Як зазначено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21 (провадження № 61-3678св24), належним способом захисту порушених прав Позивача який прийняв спадщину є віндикаційний позов. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження N 61-6415св19). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає, що позивач має право на захист свого права на спадкове майно, у тому числі шляхом витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України, з огляду на наступне. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені устатті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). За змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка немала права відчужувати це майно. Водночас стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. На підставі статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння не з його волі. Крім того, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс2). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Така позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц. Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили,щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже в судовому засіданні встановлено, позивачка є неволодіючим власником спадкового майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі чинного заповіту від 16.11.2018 року, у зв`язку з тим, що відповідач вже отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеним [PERSON] від 15.01.2020 року, який визнано недійсним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 15.10.2024 року, і відповідно став фактичним володільцем спадкового майном шляхом державної реєстрації права власності за ним. Таким чином, позивачка позбавлена можливості реалізовувати своє право на спадкування вищевказаного майна та змушена захищати свої права володіння та користування спадковим майном заявленим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України,\~ доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст.\~ 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, враховуючи, що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом від 16.11.2018 року до нерухомого майна померлого [PERSON] , правова підстава\~ зокрема заповіт [PERSON] від 15.01.2020 року, на підставі якого були видані Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.2022, визнаний недійсним, чітко виклала вимоги, на підставі яких фактів та правовідносин вони формуються та визначила спосіб належного захисту своїх прав у вигляді визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом та витребування з чужого незаконного володіння об`єктів нерухомого майна, які входять до спадкового майна після смерті [PERSON] , суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог заявленим позивачем способом. Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати. Позивачем понесені документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі (а.с.1), які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача\~ на користь позивача. Крім того, згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу\~ надано до суду договір про надання правничої допомоги №07/25 від 27.02.2023 року, яким визначено фіксований розмір гонорару адвоката 20 000,00 грн. (а.с.23), детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (а.с.24), квитанцію до прибуткового касового ордеру від 10.03.2025 року про сплату [PERSON] гонорару адвоката в сумі 20 000 грн. 00 коп. (а.с.25) Суд, з урахуванням складності справи, розміру заявлених вимог, порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для зменшення витрат на правничу допомогу до 15 000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved