Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 20.04.1998 [PERSON] та його мати [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла і позивач успадкував частину вказаної квартири, яка належала його матері та таким чином став одноособовим власником квартири. Надалі, у жовтні 2016 року [PERSON] та син позивача [PERSON] звернулися до позивача з проханням прийти до нотаріуса та переписати заповіт не змінюючи його змісту, мотивуючи це тим, що це необхідно зробити оскільки заповіт, який склав позивач на користь свого сина у 2008 році, складений давно і цей заповіт може бути недійсним. 26.10.2016 позивач приїхав на прохання [PERSON] та [PERSON] за вказаними ними адресою в нотаріальну контору, де нотаріус Анциферова А.М. дала на підпис позивачу документи, зміст яких позивач не вивчав, оскільки довіряв своєму сину та колишній дружині та окрім цього мав проблеми із зором. Однак, при спробі продажу квартири у 2024 році позивач із відповіді Агентства нерухомості «Сінай» від 23.07.2024 дізнався, що власником вищевказаної квартири згідно витягу з державного реєстру нерухомого майна є [PERSON] . Таким чином, позивач вважає, що його ввели в оману щодо істинної природи правочину, вчиненого 26.10.2016, давши йому на підпис не заповіт, а договір дарування на квартиру. Відтак, позивач вважає, що кв. [ADDRESS] вибула з його володіння (власності) незаконно, проти волі власника та без відповідної правової підстави, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 15.11.2024 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що договір дарування був укладений більше 8 років тому, а позивач звертається із позовною заявою лише у 2024 році пропустивши відповідний процесуальний строк. Окрім цього, відповідач зазначає, що відповідач є повністю дієздатною особою, а тому, на думку сторони відповідача доводи позивача про те, що він не розумів наслідків укладення договору дарування не заслуговують на увагу суду. 22.11.2024 від третьої особи, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Драчевської Ю.Ю. на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позову. Третя особа, вважає, що подана позовна заява є безпідставною та необґрунтованою і в її задоволенні потрібно відмовити в повному обсязі. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.01.2025 задоволено клопотання відповідача [PERSON] та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анциферової (Баранець) Алли Миколаївни (місцезнаходження: [ADDRESS] ) належним чином завірену копію договору дарування від 26.10.2016, за реєстровим номером 1332. 20.02.2025 на адресу суду від приватного нотаріуса Баранець (Анцифелової) А.М. надійшли витребувані матеріали. 12.03.2025 від представника відповідача [PERSON] адвоката Єфанова С.Ю. на адресу суду надійшли письмові пояснення у справі. 05.05.2025 від представника відповідача [PERSON] адвоката Єфанова С.Ю. на адресу суду надійшли додаткові пояснення по справі. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08.05.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача Іванчик Р.Б. заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник Єфанов С.Ю. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Третя особа приватний нотаріус Баранець А.М, в заяві на адресу суду просила розгляд справи здійснювати в її відсутність. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача. Пояснила, що вона та її брат відповідач у справі [PERSON] домовилися, що для того щоб у майбутньому у них не було спору щодо права власності на квартири, одну квартиру, а саме 121 віддати свідку (шляхом передачі їй двох часток), а іншу, 113, передати її брату шляхом складання батьком заповіту щодо квартири на користь її брата, а також шляхом її відмови від посягань на цю квартиру. Додатково пояснила, що після початку повномасштабного вторгнення до неї зайшов батько та повідомив, що усі його накопичення зникли і йому немає чим платити за його лікування від онкології. З реєстру нерухомого майна вони побачили, що квартира [ADDRESS] її батьку не належить. Проте батько вважав, що це просто помилка, оскільки в комунальних платіжках його було зазначено власником квартири. Після того, як батько подав до суду вона з братом і матір`ю не спілкується, отримувала від них погрози. Повідомила, що стала власником квартири [ADDRESS] приблизно в один і той самий час, у який батько зробив заповіт на користь її брата. Брат та мати не намагалися вигнати батька з квартири. Як їй відомо, батько хотів би передати 113 квартиру її брату проте не дарувати, а за заповітом. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Такий спосіб захисту узгоджуються з практикою суду, що міститься в постанові Верховного суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605 цс16: «Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав». Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц: «Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Як встановлено судом 20.04.1998 [PERSON] та його мати [PERSON] стали власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується розпорядженням (наказом) № 1113 від 20.04.1998, виданого Відділом приватизації Подільської районної в м. Києві державної адміністрації. [INFO] [PERSON] померла. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2008, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Берестовою І.О., позивач [PERSON] успадкував частину вказаної квартири, яка належала його матері та таким чином став одноособовим власником спірної квартири. Того ж дня, 05.05.2008 позивачем було складено заповіт , згідно якого останній заповів належну йому на праві власності квартиру своєму сину [PERSON] 26.10.2016 відповідно до копії договору дарування, наявній у матеріаах справи [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS] .. Разом з тим, позивач вважає, що його ввели в оману щодо істинної природи правочину вчиненого 26.10.2016. Відтак, позивач вважає, що кв. [ADDRESS] вибула з його володіння (власності) незаконно, проти волі власника та без відповідної правової підстави, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Згідно з постановою Верховного Суд від 28.08.2019 у справі № 331/8830/15-ц: «Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України)». Відповідно до висновку Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16- ц: «Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.» Проаналізувавши вищевказані положення, можна дійти висновку, що оскаржуваний позивачем Договір дарування квартири від 26.10.2016 року відповідає вимогам чинного законодавства. Окрім цього, з матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що згідно договору дарування квартири, посвідченого 26.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анцифєровою (Баранець) А.М. за реєстровим № 1332, [PERSON] як дарувальник та [PERSON] як обдаровуваний уклали договір, згідно якого дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру [ADDRESS] . При цьому, за текстом договору його сторонам було роз`яснено його зміст, сторони підписанням договору підтвердили зокрема те, що підписання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору є зрозумілими, відповідають реальній домовленості сторін, а договір не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків, які в ньому обумовлені (пункт 6 оскаржуваного договору). Щодо тверджень відповідача, що останній вчинив оспорюваний правочин під впливом обману та необізнаності щодо його змісту, суд дійшов до наступних висновків. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз`яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Однак позивач та його представник у своїй позовній заяві не наводять, які обставини існували, не доводять жодними доказами, яка саме помилка та в чому вона полягала, в чому її істотне значення. З досліджених в судовому засіданні доказів та наданих учасниками справи пояснень суд дійшов висновку про те, що позивач планував укласти саме договір дарування квартири 26.10.2016 року, про що свідчать його підготовка до вчинення правочину. Матеріалами справи підтверджується, що позивач особисто замовив, сплатив та отримав довідку БТІ; технічний паспорт на квартиру; довідку щодо зареєстрованих осіб в квартирі; висновок щодо ринкової вартості квартири, тобто документів, необхідних для відчуження нерухомого майна, і наявність яких не обов`язкова саме для посвідчення заповіту. Крім того, позивач прибув в обумовлений день та час з усіма необхідними документами в нотаріальну контору, укладав нотаріально посвідчений договору дарування квартири, отримавши роз`яснення нотаріуса про вчинюваний правочин та його наслідки перед укладанням даного договору. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання договору дарування від 26.10.2016 недійсним не підлягає задоволенню. Позовна вимога про недійсність договору дарування від 01.07.2024 є похідною та обґрунтована тим, що на момент укладення договору дарування в 2024 році [PERSON] не набув право власності на квартиру через недійсність договору дарування від 26.10.2016. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про недійсність договору дарування від 26.10.2016, заявлена вимога про недійсність договору дарування від 01.07.2024 також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed