Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №3748 від 23.12.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., про стягнення з неї грошових коштів на користь [PERSON] . Позов мотивований тим, що 11.09.2020 між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] (на теперішній час прізвище [PERSON] ), як позичальником було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 923 053,00 грн, що станом на день укладення договору становило 69 100 доларів США. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язувався повернути вказані кошти позикодавцю у строк до 11.09.2021. Пунктом 6 вказаного договору позики визначено, що звернення стягнення здійснюється як за рішенням суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. 23.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. було видано виконавчий напис щодо стягнення із позичальника грошових коштів за договором позики в сумі 1 923 053,00 грн та 25 000,00 грн. за видачу виконавчого напису. На підставі виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юрченком В.Я. було відкрито виконавче провадження [NUMBER], в рамках якого 27.11.2024 було винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на: 1/2 частки квартири загальною площею 126,1 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м (реєстраційний номер 1247099480000), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 машиномісця № [NUMBER] , загальною площею 13,3 кв.м (реєстраційний номер 610799580000), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказаний вище виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню з огляду на наступне. 25.02.2006 між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №761/4077/20. У шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Фактично на сьогоднішній день позивачка самостійно виховує двох неповнолітніх дітей. Після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище та повернула своє дівоче прізвище « [PERSON] ». Після укладення вказаного вище договору позики позивачка контактувала із позикодавцем та її представниками щодо погашення суми боргу. Жодного разу від вказаних осіб не було вимоги щодо погашення суми боргу, ні в усній формі, ні у письмовій формі. У зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації та початком воєнних дій на території України у березні 2022 року позивачка разом із дітьми виїхала з України. Як на момент видачі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса, так і в подальшому ніхто не повідомляв позивачку про примусове стягнення коштів за вказаним вище договором позики. Разом із цим, перед вчиненням такої нотаріальної дії, як виконавчий напис нотаріуса, останній, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5 та постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», повинен був пересвідчитися у безспірності заборгованості. Неповідомлення боржника щодо вчинення такої дії означає, що така заборгованість не є безспірною, а тому і вчинення виконавчого напису нотаріуса є передчасним. Позивачку жодним чином не було повідомлено про такі дії нотаріуса, що означає грубе порушення вимог чинного законодавства щодо вчинення такої дії. Більше того, як після закінчення строку дії договору позики, так і до моменту відкриття виконавчого провадження, ні позикодавець, ні приватний нотаріус, ні приватний виконавець не повідомляли належним чином позивачку про вчинення дій щодо примусового стягнення коштів. З огляду на наведене позивачка вважає, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом з порушенням статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та встановленого порядку, оскільки заборгованість не є безспірною, у зв`язку з чим вона просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Разом із позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2025 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 03.02.2025 задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення по виконавчому провадженню№68158473, до вирішення спору по суті. Ухвалою суду від 05.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, позивачу - строк для подання відповіді на відзив. 29.04.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що позивачем не надано доказів на спростування суми заборгованості, стягнутої за оспорюваним виконавчим написом. Крім того, відповідач просить врахувати, що 24.09.2021 на адресу боржника, яка зазначена в договорі позики та є останньою відомою адресою місця проживання та/або перебування боржника, а як вбачається з позовної заяви - і теперішнього місця проживання, а саме: [ADDRESS] , було направлено вимогу щодо сплати заборгованості за договором позики грошових коштів від 11.09.2020. Станом на день вчинення виконавчого напису (23.12.2021), як станом і на день відкриття виконавчого провадження (13.01.2022) заборгованість за договором позики не сплачено. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин стороною позивача не надано. Крім того, позивачем не надано жодних допустимих доказів, які б спростовували законність вчинення виконавчого напису. Отже, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. було дотримано норми діючого законодавства при вчинені оскаржуваного виконавчого напису, виконавчий напис вчинено на нотаріальному договорі позики у строки, що не перевищують строки позовної давності та за безспірною заборгованістю. Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими, такими, що суперечать фактичним обставинам, а тому вони задоволенню не підлягають. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що 11.09.2020 між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 923 053,00 грн, що станом на день укладення договору становило 69 100 доларів США. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язувався повернути вказані кошти позикодавцю у строк до 11.09.2021. Пунктом 6 вказаного договору позики визначено, що звернення стягнення здійснюється як за рішенням суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса. Зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. 23.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №3748, яким звернуто стягнення на грошові кошти в сумі 1 923 053,00 грн, еквівалентної 69 100 доларів США. 21.01.2022 [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується відповідним свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] . За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі Перелік). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку). Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У пункті 1-1 Переліку зазначено, що для одержання виконавчого напису за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. На момент звернення заінтересованих осіб до нотаріуса з метою ініціювання вчинення нотаріальної дії відсутність спору про право цивільне є обов`язковою умовою, а наявність спору у свою чергу унеможливлює вчинення нотаріальної дії і є перешкодою, яка утворює підстави для відкладення і зупинення нотаріального провадження (стаття 42 Закону України «Про нотаріат»). Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі 305/2082/14 та відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27.03.2019 у справі №137/1666/16-ц та від 02.07.2019 у справі №916/3006/17 з подібних правовідносин. Зокрема, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеним у постанові від 27.03.2019 у справі №137/1666/16-ц, для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як встановлено судом, оспорюваний виконавчий напис вчинено на підставі нотаріально посвідченого договору позики, що був укладений між сторонами. Стягнута за виконавчим написом сума грошових коштів повністю дорівнює сумі позики, що була надана позичальнику за договором позики. Такий розмір заборгованості позивачем не спростовано. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що як на момент видачі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса, так і в подальшому ніхто її не повідомляв про примусове стягнення коштів за вказаним вище договором позики. Крім того, у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації та початком воєнних дій на території України у березні 2022 року позивачка разом із дітьми виїхала з України. Однак такі доводи позивача не підтверджені жодними доказами, оскільки в якості додатків до позовної заяви позивачем додано лише копії: договору позики грошових коштів від 11.09.2020; оскаржуваного виконавчого напису №3748 від 23.12.2021; рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07.07.2020 по справі №761/4077/20 про розірвання шлюбу; свідоцтва про зміну імені позивача; постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юрченка В.Я. від и27.11.2024 про арешт майна боржника у ВП [NUMBER]. Таким чином, доводи позивача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В силу ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, обов`язок надання суду доказів на обґрунтування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на позивача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Суд звертає увагу, що фактично позивачкою в справі фактично не оскаржується наявність боргу, як і не наведено доказів в підтвердження факту погашення заборгованості за укладеним нею договором позики грошових коштів від 11.09.2020. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що вказаний договір позики був змінений, скасований чи визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 02.07.2019 у справі №916/3006/17, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27.03.2019 у справі №137/1666/16-ц з подібних правовідносин. Позивачка у встановленому законом порядку не довела належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед відповідачем за укладеним між ними договором позики на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, як і не надала доказів часткового чи повного погашення заборгованості та доказів про оспорювання укладеного нею договору позики. Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed