Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

Підстави заявлених позовних вимог. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так , [PERSON] з 11.10.2012 року перебував у шлюбі з [PERSON] (після укладання шлюбу [PERSON] ). Від цього шлюбу у сторін є малолітній син [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що спільне життя з [PERSON] не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. З січня 2021 року сторони спільно не проживають та припинили вести спільне господарство, аде син залишився проживати разом зі позивачем. У жовтні 2021 року позивач звернувся до Суворовського районного суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач стверджує, що він самостійно утримає та виховує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] , не бере будь-якої участі в утриманні та вихованні сина, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає. Відповідачка самоусунулась від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання та з 2022 року по теперішній час [PERSON] ні разу не бачилась та ні спілкувалась з дитиною. 20.02.2025 року позивач звернувся до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР з заявою про надання висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . 09.05.2025 року Київською районною адміністрації ОМР було розглянуто питання та винесено висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . На підставі викладеного, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Пояснення сторін в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що відповідачка з 2022 року самоусунулась від будь-якого спілкування, виховання та утримання дитини. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась за місцем реєстрації, однак відмовилась від отримання судової повістки, що підтверджується кур`єрським повідомленням. Представник Київської районної адміністрації ОМР в особі органу опіки та піклування подав до суду клопотання в якому просив справу розглянути у його відсутність, а також підтримав раніше поданий висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного, за згодою позивача та його представника, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачки та ухвалити заочне рішення у справі. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що [PERSON] з 11.10.2012 року перебував у шлюбі з [PERSON] (після укладання шлюбу [PERSON] ). Від цього шлюбу у сторін є малолітній син [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що спільне життя з [PERSON] не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. З січня 2021 року сторони спільно не проживають та припинили вести спільне господарство, аде син залишився проживати разом зі позивачем. У жовтні 2021 року позивач звернувся до Суворовського районного суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2022 року у справі №523/18020/21 шлюб між сторонами було розірвано. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] самостійно утримає та виховує малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] , не бере будь-якої участі в утриманні та вихованні сина, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає. Відповідачка самоусунулась від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання та з 2022 року по теперішній час [PERSON] ні разу не бачилась та ні спілкувалась з дитиною. Вищевказані факти підтверджуються: - довідкою № 11 від 28.01.2025р. ПЗ «Одеський приватний ліцей «Ніка-М», з якого убачається, що [PERSON] , [INFO] навчається у закладі у 4 класі. Батько [PERSON] сплачує за навчання, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться навчання дитини, проте мати дитини [PERSON] участі у вихованні сина не бере, навчанням дитини не цікавиться; - довідкою КНП «Дитяча міська поліклініка №6» від 02.04.2025р. з якої убачається, що дитину у закладі супроводжував батько [PERSON] ; 20.02.2025 року позивач звернувся до органу опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР з заявою про надання висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . 09.05.2025 року Київською районною адміністрації ОМР було розглянуто питання та винесено висновок Б-273 від 09.05.2025р. про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні також був опитаний малолітній [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що він проживає спільно з батьком, який його утримує та виховує. Правові підстави уваленого рішення. Згідно з ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину. Якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, то вони відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.164 СК України можуть бути позбавлені судом батьківських прав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько може бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. При прийнятті рішення по справі судом береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п. 16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.За роз`ясненнями, що містяться в п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 6 Декларації прав дитини визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідачки підлягають задоволенню.

Outcome: approved