Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

04.02.2025 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із цивільним позовом до [PERSON] , [PERSON] , виконкому Калинівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 17 листопада 2017 року №365 про передачу йому у спільну часткову власність 1/4 частини квартири [ADDRESS] ; зобов`язати виконавчий комітет Калинівської міської ради Вінницької області визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 17 листопада 2017 року № 809 в частині передання у власність 1/4 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування цих вимог зазначив, що під час приватизації квартири [ADDRESS] , допущено порушення, а саме приватизація здійснена без його згоди, оскільки він заяву на приватизацію не підписував і до органу приватизації її не подавав, а тому видане свідоцтво про право власності на квартиру не відображає його волевиявлення, а відтак вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2025 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 12.02.2025 року, позов залишено без руху, заявнику наданий строк для усунення його недоліків. Після усунення [PERSON] недоліків позовної заяви, ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 20.02.2025 року, відкрите провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання. 12.03.2025 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Калинівського районного суду Вінницької області із заявою про визнання позову. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 01.05.2025 року, відмовлено у прийнятті визнання відповідачами [PERSON] та [PERSON] позову і продовжено судовий розгляд. Закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи, наявна письмова заява (вх.№ 2980/25 від 17.03.2025 року), згідно змісту якої, [PERSON] просить суд справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та уповноважений представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи, наявна письмова заява (вх.№ 2821/25 від 12.03.2025 року), згідно змісту якої, відповідачі [PERSON] та [PERSON] просять суд справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги визнають. З матеріалів справи об`єктивно вбачається, що учасники справи достеменно обізнані про те, що Калинівським районним судом Вінницької області здійснюється судовий розгляд цивільної справи № 132/383/25 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити певні дії, а тому повинні були проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для того, щоб бути в курсі подій у провадженні, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні в справі Каракуця проти України від 16.02.2017 року № 18986/06. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України, та\~учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту. Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності учасників справи, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу заявлених позовних вимог, дослідивши в порядку, визначеному процесуальним законом, наявні у справі докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків: Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У\~статті 345 ЦК України\~передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому\~Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначає Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 1\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» передбачено,\~що приватизація\~державного житлового\~фонду -\~це відчуження\~квартир (будинків),\~житлових приміщень\~у гуртожитках,\~призначених для\~проживання сімей\~та одиноких\~осіб,\~кімнат у\~квартирах та\~одноквартирних будинках,\~де мешкають\~два і\~більше наймачів,\~та належних\~до них\~господарських споруд\~і приміщень\~(підвалів,\~сараїв і\~т.\~ін.)\~державного житлового\~фонду на\~користь громадян\~України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів\~приватизації належать\~квартири багатоквартирних\~будинків,\~одноквартирні будинки,\~житлові приміщення\~у гуртожитках\~(житлові\~кімнати,\~житлові блоки\~(секції),\~кімнати у\~квартирах та\~одноквартирних будинках,\~де мешкають\~два і\~більше наймачів\~(далі\~-\~квартири (будинки),\~які використовуються\~громадянами на\~умовах найму (частина перша статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно з\~положенням статті\~64\~Житлового кодексу\~України,\~члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї\~несуть солідарну\~з наймачем\~майнову відповідальність\~за зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. До\~членів сім`ї\~наймача належать\~дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до приписів частин першої, третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного\~житлового фонду\~здійснюється уповноваженими\~на це\~органами,\~створеними місцевою\~державною адміністрацією,\~та органами\~місцевого самоврядування,\~державними підприємствами,\~організаціями,\~установами,\~у повному\~господарському віданні\~або оперативному\~управлінні яких\~знаходиться державний\~житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян\~здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є визнання приватизації недійсною. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 454/2128/15-ц (провадження № 61-40527св18), від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 19 лютого 2021 року у справі № 176/1698/17 (провадження № 61-6510св19), від 01 березня 2021 року у справі № 463/5150/15-ц (провадження № 61-43297св18), від 27 лютого 2023 року у справі № 215/1765/21 (провадження № 61-218св23),\~від\~21 грудня 2023 року у справі № 521/8304/16-ц (провадження № 61-7532св23), 15 травня 2024 року у справі № 454/4280/20 (провадження № 61-11032св23). Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян, визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404 (надалі Положення). Згідно з пунктом 4 Положення, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Відповідно до пункту 13 Положення, приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. За пунктом 14 Положення, передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності\~Законом України\~«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 15 Положення визначено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Відповідно до пункту 16 Положення, передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до\~статті 5\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно пункту 17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у\~додатку 2. За пунктом 18 Положення, громадянин подає\~до органів\~приватизації такі\~документи: заява\~на приватизацію\~квартири (будинку),\~жилого приміщення\~у гуртожитку,\~кімнати у\~комунальній квартирі; копії\~документів,\~що посвідчують\~особу та\~підтверджують громадянство\~України,\~громадянина,\~який подає\~заяву,\~та всіх\~членів його\~сім`ї (для\~осіб,\~які не\~досягли 14\~років,\~копії свідоцтв\~про народження),\~які проживають\~разом з\~ним; копії\~довідок про\~присвоєння реєстраційного\~номера облікової\~картки платника\~податку громадянина,\~який подає\~заяву,\~та всіх\~членів його\~сім`ї,\~які проживають\~разом з\~ним (крім\~випадків,\~коли через\~свої релігійні\~переконання особи\~відмовилися від\~прийняття реєстраційного\~номера облікової\~картки платника\~податків та\~повідомили про\~це відповідний\~контролюючий орган\~і мають\~відмітку у\~паспорті); копії\~документів,\~виданих органами\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану або\~судом,\~що підтверджують\~родинні відносини\~між членами\~сім`ї (свідоцтва\~про народження,\~свідоцтва про\~шлюб,\~свідоцтва про\~розірвання шлюбу,\~рішення суду\~про розірвання\~шлюбу,\~яке набрало\~законної сили,\~тощо); довідки\~про реєстрацію\~місця проживання\~громадянина,\~який подає\~заяву,\~та всіх\~членів його\~сім`ї,\~зареєстрованих у\~квартирі (будинку),\~жилому приміщенні\~в гуртожитку,\~кімнаті у\~комунальній квартирі; технічний\~паспорт на\~квартиру (кімнату,\~жилий блок,\~секцію)\~у житловому\~будинку (гуртожитку),\~а на\~одноквартирний будинок\~-\~технічний паспорт\~на садибний\~(індивідуальний)\~житловий будинок; копія\~ордера на\~жиле приміщення\~або ордера\~на жилу\~площу в\~гуртожитку; документ,\~що підтверджує\~невикористання ним\~та членами\~його сім`ї\~житлових чеків\~для приватизації\~державного житлового\~фонду; копія\~документа,\~що підтверджує\~право на\~пільгові умови\~приватизації відповідно\~до законодавства\~(за\~наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Пунктом 23 Положення передбачено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Свідоцтво про\~право власності\~підлягає обов`язковій\~реєстрації в\~органі державної\~реєстрації прав. Державна реєстрація прав власності на приватизоване житло проводиться відповідно до\~Закону України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 24 Положення). Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/4 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданим 17 листопада 2017 року виконавчим комітетом Калинівської міської ради Вінницької області. Іншими співвласниками даного нерухомого майна є [PERSON] (1/4 частини), який помер [INFO] в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області (Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 27.08.2019 року Калинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області), та [PERSON] (1/4 частини) і [PERSON] (1/4 частини), які є відповідачами у даній справі. 04 лютого 2025 року [PERSON] звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області від 17 листопада 2017 року № 365 про передачу йому у спільну часткову власність 1/4 частини квартири [ADDRESS] ; зобов`язати виконавчий комітет Калинівської міської ради Вінницької області визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 17 листопада 2017 року № 809 в частині передання у власність 1/4 частини квартири [ADDRESS] . На обґрунтування цих вимог зазначив, що під час приватизації квартири, допущено порушення, а саме приватизація здійснена без його згоди, оскільки він заяву на приватизацію не підписував і до органу приватизації її не подавав, а тому видане свідоцтво про право власності на квартиру не відображає його волевиявлення. Відповідно до\~статті 256 ЦК України,\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України,\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порядок відліку позовної давності наведено у\~статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями\~ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз\~статті 261 ЦК України\~дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] не вказав коли саме він дізнався про обставини порушення свого права, та не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо об`єктивної неможливості звернутися до суду з позовом у межах строку, встановленого\~статтею 257 ЦК України\~щодо загальної позовної давності, з урахуванням обставин, які обумовлюють початок перебігу позовної давності відповідно до\~статті 261 цього Кодексу. Одночасно із цим, суд вважає, що [PERSON] мав об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що постійно проживав, як на момент приватизації так і на даний час, у спірній квартирі, а отже вчиняв або повинен був вчиняти юридично значимі дії щодо неї. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] не звертався до суду із заявою та/або клопотанням про поновлення строку позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі №367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. З урахуванням наведеного, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності\~належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач. Для того,\~щоб з`ясувати\~та зазначити\~у судовому\~рішенні,\~чи було\~порушене право,\~за захистом\~якого позивач\~звернувся до\~суду,\~суд повинен\~зокрема встановити:\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно з частинами першою-четвертою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Позивач [PERSON] ненадав суду належні та достовірні докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, та які з достатньою вірогідністю підтверджують факт того, що приватизація квартири була проведена з порушення вимог закону. Так, відповідно до пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Згідно частини п`ятої статті 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] до позовної заяви у якості доказів долучив: копію паспорту серії [NUMBER] , виданого 23.01.2007 року Балаклавським РВ УМВС України в місті Севастополі, на його ім`я; копію Свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого 17.11.2017 року виконавчим комітетом Калинівської міської ради Вінницької області; копію Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 27.08.2019 року Калинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Натомість, позивачем [PERSON] до поданої позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження того, що він особисто та/або уповноважена власником житла особа, не зверталися із спільною заявою про приватизацію спірної квартири до органу приватизації на виконання вимог частини третьої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у редакції яка діяла на момент приватизації, та згідно із якою, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Суд, в силу вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, а доказування, згідно положень частини шостої статті 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не доведено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а тому з урахуванням вищенаведеного, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити певні дії слід залишити без задоволення. Одночасно із цим, [PERSON] не позбавлений можливості після усунення умов, що були підставою для відмови у задоволенні позову, повторно звернутися до суду. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed