Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2019 року. Дітей не мають. Спільне життя не склалось та шлюб розірваний 27 грудня 2022 року. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти ними 13 серпня 2020 року придбано нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Спільне майно вони розділити не змогли, оскільки лише після розірвання шлюбу дізнався, що у договорі при придбанні квартири його частка вказана як 1/5, а не . З таким визначенням не погоджується, так як частки подружжя у спільному майні є рівними і шлюбний договір між ним не укладався. Крім того, після придбання квартири, він за власні кошти зробив там ремонт та вартість квартири істотно збільшилась і на підставі ст.62 СК України таке майно також може бути визнано спільним майном подружжя. За весь час перебування у зареєстрованому шлюбі, він утримував родину, натомість [PERSON] не працювала. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно порівну, тому його право є порушеним. Просив суд: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області [PERSON] від 28 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 14 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводам позову, відповідачка [PERSON] вказала, що дійсно перебувала у шлюбі з [PERSON] з 2019 року по 2022 рік та ними була придбана спірна квартира в с.Гатне. Але квартира не є спільним майном подружжя, а квартира належить їм на праві спільної часткової власності, що відповідає вимогам ст. 355 та ст.368 ЦК України. Такий розподіл часток у власності на майно, пов`язаний з тим, що більшу частину коштів надали саме її родичі. Договір є чинним, недійсним не визнався та підписаний позивачем добровільно при його укладенні. Також вважає, що позивач не надав доказів того, що після ремонту квартира збільшилась у своїй вартості, вкладення у ремонт своїх особистих коштів. Зауважила, що ремонт в квартирі також робився за рахунок коштів її родичів. У відзиві [PERSON] заявила про пропуск строків позовної давності: договір укладений 13 серпня 2020 року, а позов до суду надійшов 17 жовтня 2023 року. Тому у задоволенні позові також можна відмовити, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позову та покласти на відповідача понесені нею судові витрати. На підставі повторного авторозподілу, у зв`язку з мобілізацією судді [PERSON], ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року справу прийнято до провадження судді Пінкевич Н.С. та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 13 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач [PERSON] вказав, що у п. 9 договору вказано, що покупці квартири перебувають у зареєстрованому шлюбі. А тому на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя, набутого ними за час зареєстрованого шлюбу. А посилання відповідачки на спільну часткову власність вважає хибним та таким, що суперечить положенням сімейного законодавства. Будь-якого договору про перерозподіл часток у квартирі між ними, шлюбний договір не укладалися, а тому їх частки є рівними. Тягар доказування того, що дане майно не є спільним майно подружжям покладається на відповідачку, яка оспорює такий факт. Просив позов задоволити. 16 квітня 2024 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Додатково відповідачка вказала, що дійсно майно, набуте у шлюбі є спільним майном подружжя, якщо іншого не встановлено у договорі. При укладенні договору купівлі спірної квартири, ними, як подружжям, визначено, що квартира ними набувається у спільну часткову власність. Правочин укладений відповідно до вимог ЦК України, містить всі істотні умови та відповідав дійсній волі сторін. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя об`єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення частки у майні та визнання права власності. У лютому 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення частки та визнання права власності. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Ними було придбано квартиру у спільну часткову власності, де її частка складає - 4/5 частин, а [PERSON] - 1/5 частина. На даний час відповідач проживає більше двох років за кордоном, де має інше житло, працює. Повертатись до України не має наміру. Він також має житло в Україні. Спірною квартирою за весь цей час не цікавиться, не несе витрат на її утримання. Квартира перебуває у непридатному для проживання стані, але [PERSON] не вчиняє жодних дій щодо поліпшення стану квартири. Бездіяльність відповідача перешкоджає їй розпоряджатись своєї більшою частиною, в тому числі відчужувати майно. Наголосила, що кватира є неподільною, після розірвання шлюбу між ними склались неприязні стосунки, тому спільне користування майном є неможливим. Іншого майна немає, через спір з [PERSON] немає можливості там проживати, вимушена винаймати житло. Вартість 1/5 частини квартири складає 306 791 грн., які вона сплатить за компенсацію частки в майні. Просила суд: припинити право власності [PERSON] на 1/5 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] ; компенсувати [PERSON] вартість 1/5 частини квартири [ADDRESS] , шляхом перерахування на його рахунок 306 791 грн., які внесені на депозитний рахунок суду; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору 5 589,13 грн., витрати за проведення експертизи 14 000 грн., витрати за складення звіту 3500 грн. 26 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позов [PERSON] . Не погоджуючись з доводами позову, відповідач [PERSON] вказав, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та його частка складає частина, оскільки придбана за час зареєстрованого шлюбу. При цьому немає значення на його здійснена державна реєстрація права власності на майно. Спростовувати презумпцію спільності майна подружжя має той, хто її заперечує. Крім того, у квартирі здійснений ремонт лише за рахунок його коштів, що також підтверджує спільність майна. Оскільки їх частки є рівними, у кожного по , тому доводи про незначність його частини не відповідають обставинам справи. Вказав, що вартість квартири по оцінці [PERSON] складає 1 533 995 грн. А по його оцінці - 2 622 975,19 грн., що значно нижче оцінки позивачки по даному позову. Грошові кошти не внесені на депозитиний рахунок суду. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] 16 квітня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка [PERSON] вказала, що надана нею оцінка відповідає вимогам чинного законодавства, а відповідач у разі незгоди, має надати свій висновок, чого ним зроблено не було. Частка кожного із співвласників визначена у договорі. Тому всі твердження відповідача про спільну сумісну власність, рівність часток, суперечить умовам договору. Жодних доказів збільшення вартості квартири, відповідач не надав. Внесення суми коштів на депозитний рахунок суду є не обов`язковим саме на час подання позову. Просила позов задоволити. Ухвалою Києво-Святошинького районного суду Київської області від 09 травня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. 22 липня 2024 року [PERSON] надала суду квитанцію про внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів в розмірі 306 791 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Зубко О.О.. позовні вимоги підтримав, проти доводів позову [PERSON] , заперечував. Просив задоволити позов з підстав, викладених у ньому, та відмовити у задоволенні позову [PERSON] .. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвокат Назаренко М.В. проти позову заперечувала. Підтримала вимоги за позовом [PERSON] , який просила задоволити та відмовити у задоволенні позову [PERSON] як з підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 17 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Вінницькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області. Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 грудня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа 274/6293/22). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Так, згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2019 року 27 січня 2023 року. Щодо позовних вимог [PERSON] . Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 13 серпня 2020 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] , [PERSON] (покупці) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Хоч і сторони перебували зареєстрованому шлюбі під час набуття майна у власність (2020 рік), але у договорі визначили на яких умовах набувається майно. Так, у п.1 договору сторони правочину погодили, що продавця передали (продали) у власність належні їм на праві приватної спільної часткової власності квартиру під [ADDRESS] , а Покупці прийняли (купили) у спільну часткову власність зазначену квартиру ( [PERSON] 4/5 частин квартири, [PERSON] 1/5 частину квартири) і сплатили за неї грошову суму на викладених нижче умовах. У сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Посилання представника позивача на п.9, де вказано, що покупці є подружжям, не може ототожнюватись з набуттям права власності у спільну сумісну власність, оскільки сторони погодили інший режим власності - спільну часткову та визначили частки кожного. Суд враховує, що договір підписаний [PERSON] , докази протилежного останній не надав, який з його текстом ознайомився, та визначення часток подружжя виділено нотаріусом жирним шрифтом, що зосереджує увагу саме на певних умовах. При розгляді справи позивач лиш вказував, що він думав, що частки є рівними, але дана обставина спростовуються текстом правочину, який він підписав, та позивач не надав інших доказів на підтвердження таких доводів. Разом з тим, у даній справі майно придбано подружжям у спільну часткову власність, тому встановлена презумпція не може застосовуватись до цих правовідносин. Позивач [PERSON] , подаючи позов, зобов`язаний довести, що спірне майно сторони мали на меті набути у спільну власність подружжя, у його придбання вкладені кошти подружжя, але таких доказів суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, укладений правочин не оспорював, доказів його нікчемності матеріали справи не містять. Тому підстави для задоволення вимог про визнання квартири спільним майном подружжя та визнання за кожним з подружжям право власності по частині - відсутні. Щодо позову [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 4/5 частки спірної квартири, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/5 частка спірної квартири - на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з технічним паспортом, виготовленим ТОВ «Реєстраційний центр «Алтана», станом на 25 березня 2019 року, спірна квартира розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку, має загальну площу 66,8 кв.м, житлову площу 47,7 кв.м, складається з трьох кімнат: 20,6 кв.м, 11,4 кв.м, 15,7 кв.м,; кухні 6,7 кв.м, санвузол 5,3 кв.м; коридору 5,5 кв.м; балкону 1,6 кв.м. 1/5 частка відповідача [PERSON] в спірній квартирі становить 13,36 кв.м від загальної площі квартири. Згідно з висновком судового експерта ТОВ «Український центр судових експертиз» від 14 грудня 2023 року № 1-14/12 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження технічна можливість виділу в натурі 1/5 частки (або близької до неї частки) квартири [ADDRESS] , не вбачається за можливе. Позивачка [PERSON] надала звіт про оцінку майна - спірної квартири, виготовлений 23 листопада 2023 року суб`єктом оціночної діяльності « [PERSON] », згідно з яким ринкова вартість спірної квартири становить 1 533 995 грн., вартість 1/5 частини квартири складає 306 791 грн.. Відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості станом на 11 березня 2024 року оціночна вартість об`єкта оцінки (спірної квартири) становить 2 622 975,19 грн. З наданих суду пояснень та фотокарток, квитанцій вбачається, що квартира перебуває на стадії ремонту, сторони в квартирі не проживають, комунальні платежі по квартирі оплачує [PERSON] . На час вирішення спору між сторонами склались неприязні, напружені стосунки, в тому числі щодо поділу спільного майна. [PERSON] не надав суду доказів несення витрат на утримання квартири, або неможливості сплачувати відповідні рахунки, перебуваючи за кордоном. Відповідно до відповіді Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08 травня 2024 року [PERSON] , 1994 року народження, виїхав з України 21 лютого 2022 року. Відповідачу [PERSON] на праві власності, крім частки у спірній квартирі, належать земельні ділянки площами по 0,25 га кожна (кадастрові номери 1820880201:01:001:8013, 1820880201:01:001:8014), житловий будинок загальною площею 66,1 кв.м по [ADDRESS] , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №358736220 від 16 грудня 2023 року. Позивачу [PERSON] на праві власності належить лише 4/5 частин спірної квартири, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №358736184 від 16 грудня 2023 року. Відповідно до квитанції #0.0.3688419236.1 від 07 червня 2024 року [PERSON] внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі 306 791 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У статті 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16 та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року в справі № 6-1943цс16. У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності. Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаних вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, по даній справі для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника [PERSON] та попереднього внесення позивачами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] на підставі статті 365 ЦК України просила припинити право власності відповідача на 1/5 частку спірної квартири, стягнувши з неї вартість такої частки, та визнати за нею право власності на 1/5 частку вказаного нерухомого майна. Як на обґрунтування підстав позову посилалася на те, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача. При розгляді справи судом встановлено наявність передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини першої статті 365 ЦК України підстав для припинення права відповідача на частку в спільному майні, оскільки така частка є незначною, не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна, що свідчить про неподільність спірного нерухомого майна, а також встановлено, що спільне володіння і користування майном є неможливим, у зв`язку з неприязними стосунками, які склалися між сторонами. Крім того, суд приймає до уваги, що у власності відповідача наявне інше нерухоме майно, а саме житловий будинок, а тому припинення права власності відповідача на належне йому майно не завдасть істотної шкоди його інтересам. Тобто відповідач забезпечений іншим нерухомим майном, і фактично забезпечений житловим приміщенням для власного проживання. Крім того, з лютого 2022 року відповідач перебуває за кордоном та жодних витрат на утримання спірної квартири не несе, поважні причини неможливості нести такі витрати [PERSON] не повідомив, а тому припинення його права на частку не завдасть істотної шкоди та призведе до негативних наслідків. Також відповідач не спростував докази позивача (висновку експерта) щодо неможливості виділу 1/5 частки в натурі Щодо визначення вартості розміру компенсації вартості частки. Позивачка [PERSON] надала звіт про оцінку майна - спірної квартири, виготовлений 23 листопада 2023 року суб`єктом оціночної діяльності « [PERSON] », згідно з яким ринкова вартість спірної квартири становить 1 533 995 грн., вартість 1/5 частини квартири складає 306 791 грн.. Кошти у визначеній сумі внесені на депозитний рахунок суду. На спростування доводів [PERSON] щодо ринкової вартості спірного об`єкта нерухомого майна відповідач надав Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості станом на 11 березня 2024 року, за якою оціночна вартість об`єкта оцінки (спірної квартири) становить 2 622 975,19 грн. Тобто сторони надали суперечливі дані щодо вартості нерухомості, клопотань про призначення експертизи сторони не заявили при розгляді для визначення дійсної ринкової вартості квартири на час вирішення справи. Суд враховує, що відповідно до наказу Фонду державного майна України від 25 червня 2021 року №1097 введено в експлуатацію єдину базу даних звітів про оцінку з модулем електронного визначення оціночної вартості, сервісом послуги електронного визначення оціночної вартості та автоматичного формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості (https://evaluation.spfu.gov.ua). 09 березня 2021 року набрав чинності наказ Фонду державного майна України від 12 січня 2021 року № 24 «Про внесення змін до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24 лютого 2021 року за № 239/35861, та застосовується з 29 червня 2021 року - для цілей обчислення доходу платника податку - фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна, а також доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого обчислюється за нульовою ставкою), доходу, отриманого за іншими правочинами, за якими здійснюється перехід права власності на нерухомість, дохід за якими підлягає оподаткуванню у випадках, передбачених Податковим кодексом України, необхідно визначити оціночну вартість об`єкта нерухомості або ринкову вартість об`єкта нерухомості. Для визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості Єдиною базою даних звітів про оцінку (https://evaluation.spfu.gov.ua) формується електронна довідка про його оціночну вартість (е-Довідка). При визначення вартості, суд критично оцінює поданий [PERSON] звіт, оскільки він складений станом на листопад 2023 року, при цьому курс валют становив 36,0675 грн., а на час вирішення справи курс вже становить 41,3895 грн., що знижує значно вартість. Значний проміжок часу між проведеним звітом та станом квартири на час прийняття судом рішення. У поданому звіті оцінювачем обрані для порівнянні дві з п`яти квартири зі значно меншою площею (38 кв.м, 52 кв.м), що відповідно також впливає на визначення середньої вартості квартири. Так, середня вартість з варіанту №3-№5 квартир становить - 2 273 443 грн., а середню вартість з варіантів №1-№5 оцінювач визначив -1 533 955 грн. Крім того, середню вартість 1 кв.м у запропонованих варіантах квартир вказано - від 31 000 грн. до 37 000 грн., а ринкову вартість спірної квартири визначив - 2300 грн. Тому при визначенні розміру компенсації суд приймає до уваги Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості та визначає, що вартість спірної квартири становить 2 622 975,19 грн. та відповідно вартість 1/5 частин - 524 595 грн. які [PERSON] зобов`язана сплати [PERSON] . Позивачка [PERSON] вищевказану Довідку не спростувала, не подала суду новий звіт, експертизу та не просила суд призначити її в судовому порядку. Оскільки належна [PERSON] частка у праві на квартиру не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права [PERSON] на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника, з огляду на факт попереднього внесення [PERSON] на депозитний рахунок суду 306 791 грн., то наявні визначені частиною першою статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та одночасним стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 217 804 грн. Щодо припинення права на частку та достягнення коштів по вартості майна, слід також вказати, що ст. 635 ЦК регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права). Набуття права власності позивачами на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року в справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23) виснував, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки. У зв`язку з чим, вимога про визнання за позивачем права власності на раніше належну відповідачу незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно з вирішення питання визначення дійсної вартості квартири та достягнення суми коштів по вартості майна - є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами. А формальна відмова через відсутність експертизи, призведе ще до подання іншого позову. Тому позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та відмови у задоволенні позову [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved