Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

У травні 2025 року позивачка звернулася до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з указаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 43 255,94 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 31.12.2024 по день ухвалення рішення суду, але не більш як за шість місяців, а також компенсацію за 34\~дні невикористаної відпустки у розмірі 21 472,36 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 31 грудня 2022 року позивачка працювала на посаді молодшого оператора заправних станцій у ТОВ «Мобайл енерджи». 31 грудня 2024 року її звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.\~1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому при звільненні з позивачкою не проведено повного розрахунку із заробітної плати, зокрема, не виплачено заборгованість із заробітної плати за листопад-грудень 2024 року в розмірі 43\~255,94 грн. На усні та письмові звернення позивачки про погашення заборгованості та надання відомостей про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відповідач не реагує, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду. Крім того, позивачка має 34\~дні невикористаної відпустки (24 дні основної та 10 днів додаткової відпустки), а тому відповідач має виплатити позивачці грошову компенсацію за 34\~дні невикористаної відпустки, що становить 21\~472,36 грн (165\~463,58 грн (заробітна плата за останні 12 місяців) + 262 робочі дні = 631,54 грн середньоденна заробітна плата за останні 12 місяців). Також позивачка просила стягнути за відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31 грудня 2024 року (день звільнення) по день ухвалення рішення, застосувавши для розрахунку середньоденну заробітку плату, яка становить 561,77\~грн (27\~277,11 грн виплата за останні два повні календарні місяці роботи перед звільненням : 77 робочі дні (43 робочі дні та 34 дні відпустки). Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно із ч. 6 ст. 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат. За змістом ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до ч. 11 ст. 272 ЦПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Копію ухвали про відкриття провадження від 27 травня 2025 року та копію позовної заяви з додатками в електронному вигляді доставлено відповідачу ТОВ\~«Мобайл енерджи» до електронного кабінету в системі "Електронний суд" 29\~травня 2025 року, про що свідчить довідка про доставку електронного документу. Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позов, жодних заяв/клопотань до суду - не подавав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що згідно з копією трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] , наказом від 30.12.2022 № 02-К/4 її прийнято 31.12.2022 на посаду молодшого оператора заправних станцій в ТОВ "Мобайл енерджи", та 31.12.2024 звільнено з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 5). Відповідно до довідки форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України, щодо застрахованої особи [PERSON] від 23.03.2025, ТОВ «Мобайл енерджи» у листопаді 2024 року позивачці нараховано 8000,00 грн, у грудні 2024 року 35\~255,94 грн (а. с. 6-8). 04.04.2025 позивачка направила відповідачу заяву з вимогою надіслати на її адресу належним чином завірені копії наказів про прийняття та звільнення її з роботи, а також відомості по заробітній платі на час звільнення (з урахуванням премії та невикористаної відпустки), та розміру її середньоденної заробітної плати (а. с. 9). Указану заяву ТОВ «Мобайл енержди» отримало 11.04.2025, що підтверджується роздруківкою щодо відстеження поштового відправлення АТ\~«Укрпошта» за №\~1660000091093 (а. с. 10). Станом на час звернення позивачки до суду з указаним позовом, а також розгляду справи в суді відповідач не провів повного розрахунку з позивачкою. Право людини на заробітну плату гарантовано\~Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю України,\~Закону України «Про оплату праці». За змістом ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.\~20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд стягує на користь працівника суму боргу, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із\~ст. 30 Закону України «Про оплату праці»\~при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, зокрема, загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, а також суму заробітної плати , що належить до виплати. Іншим чином законодавством не передбачено. Відповідно до ст.\~115,\~116 КЗпП України\~відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника. Законодавець покладає обов`язок доказування саме на роботодавця оскільки працівник у категорії трудових спорів має значно слабше становище, оскільки не має доступу до справжніх бухгалтерських документів. За правилами ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Зі змісту зазначених норм випливає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Крім того, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц зазначив, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені\~статтею 117 КЗпП України\~правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100). Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Порядку № 100). За змістом п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Пунктом 7 розділу 4 Порядку встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Статтею 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). За положеннями ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~ Статтею 77 ЦПК України\~встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. За твердження позивачки, що не спростовано відповідачем, при звільненні з нею не проведено повного розрахунку з виплати нарахованої заробітної плати за листопад-грудень 2024 року. Відповідач не надав суду відзиву на позов чи заперечення, у зв`язку з чим несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням процесуальних дій, ухвалення рішення на підставі наявних доказів у справі. Станом на час розгляду справи в суді відповідач не виплатив позивачці заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 43 255,94 грн, і такий розмір заборгованості відповідачем не спростований. Оскільки станом на час звільнення позивачки з роботи і розгляду справи в суді відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив у повному обсязі заборгованість із заробітної плати, то наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості\~зі сплати заробітної плати в указаному позивачкою розмірі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2024 року по день ухвалення рішення суду, але не більше як за шість місяців, слід зазначити таке. При обчисленні середнього заробітку позивачка просила врахувати, що середньоденна заробітна плата становить 561,77 грн (8000,00 грн + 35\~255,94 грн (заробітна плата за останні два повні календарні дні перед звільненням) : 77 робочих днів (43 робочі дні + 34 дні відпустки). Разом з цим суд не може погодитися з вищевказаним розміром середньоденної заробітної плати, оскільки позивачкою при його обчисленні взято виплати за листопад та грудень 2024 року. При цьому позивачку звільнено з роботи 31 грудня 2024 року, а тому для обчислення середньоденної заробітної плати необхідно брати виплати за останні 2 місяці, що передують події, тобто за жовтень та листопад 2024\~року. Як убачається з наданої позивачкою довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5, [PERSON] за жовтень 2024 року нараховано 10\~516,87 грн, за листопад 2024 року 8000,00 грн, що разом становить 18\~516,87 грн Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить 420,84 грн (18\~516,87 грн : 44 робочі дні). Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати позивачці заробітної плати за період з 31.12.2024 по 13.08.2025 (по день ухвалення рішення суду) становить 66\~913,56 грн (420,84 грн х 159 робочих днів). Оскільки позивачка була звільнена з роботи, то відповідач мав виплатити всі суми, що належать їй в день звільнення, у тому числі компенсацію за невикористану відпустку. За твердженням позивачки, що не спростовано відповідачем, вона має 34 дні невикористаної відпустки (24 дні основної відпустки + 10 днів додаткової відпустки). У позовній заяві позивачка просила стягнути компенсацію за невикористану відпустку за 34 календарні дні у сумі 21\~472,36 грн з розрахунку 631,54 грн середньоденної заробітної плати за останніх 12 місяців (із січня по грудень 2024\~року). Однак указаний позивачкою розрахунок обчислений без урахування вимог, визначених пунктом 7 розділу 4 Порядку. Так, оскільки позивачку звільнено з посади 31 грудня 2024 року, то для обчислення заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористану позивачем відпустку слід брати виплати за 12 останніх місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані дні відпустки, тобто з грудня 2023\~року по листопад 2024 року. Згідно з матеріалами справи середня заробітна плата [PERSON] за період з грудня 2023 року по листопад 2024 року становить 541,11 грн (141\~230,14\~грн : 261 робочі дні). Отже, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 18\~397,74 грн (541,11 грн х 34 дні відпустки). Таким чином, вимога позивачки про стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягає частковому задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 128\~567,24 грн, із яких: 43\~255,94 грн заборгованість із заробітної плати; 66\~913,56 грн середній заробіток за час затримки розрахунку; 18\~397,74 грн компенсація за невикористану відпустку. Оскільки відповідно до Закону «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, то на підставі\~ст. 141, 142 ЦПК України\~з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 2248,96\~грн (1211,20 грн (за позовну вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати) + 1037,76 грн (за позовну вимогу про компенсацію за невикористану відпустку пропорційно розміру задоволених позовних вимог у цій частині (85,68 %). Позивачка при зверненні до суду сплатила за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку судовий збір у розмірі 1211,20 грн, а тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (73,66 %) у сумі 892,17 грн грн.

Outcome: partial