Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

В березні 2025 року заявник звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року по [INFO] . В обґрунтування заяви вказує, що вона з 12 жовтня 1991 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . 17 вересня 1998 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Довгий час вони були у дуже складних стосунках, майже не спілкувалися, на том момент їх об`єднувала тільки їх донька, тому вони продовжували підтримувати зв`язок. Через багато років, вони все ж таки дійшли взаєморозуміння і наладили взаємовідносини. Згодом вони з`їхалися знову і почали проживати разом. [INFO] її колишній чоловік [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 27/100 частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому вона проживала з померлим однією сім`єю останні сім років. Їй стало відомо, що у її колишнього чоловіка немає близьких родичів, які мають право, або хотіли б вступити у права спадщини, в зв`язку з чим вона звернулась до Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області із письмовою заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки відповідно до ст. ст. 1261,1264 ЦК України вона не є спадкоємицею ні за законом ні за заповітом. Враховуючи таку ситуацію, вона звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Заінтересована особа, завідувач Бучанської державної нотаріальної контори, [PERSON] , не з`явилась, надала суду письмову заяви про розгляд справи без її участі на підставі поданих заявником документів та наявних документів в матеріалах справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою [PERSON] , однак вона бачила лише його, ніколи не бачила та не знала [PERSON] . Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази по справі, вислухавши пояснення свідка, вважає, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] ,12 жовтня 1991 року уклали шлюб, після чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджуються копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 12 жовтня 1991 року Жовтневим ЗАГСом м. Києва ( а.с.19). Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка була усиновлена [PERSON] та їй було присвоєно прізвище [PERSON] та по батькові [PERSON] ( а.с.20,32-37). 17 вересня 1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22 вересня 1998 року виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва ( а.с.21). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року встановлено, що 17 квітня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі (а.с.35). Доказів на підтвердження того, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано заявниця суду не надала та матеріали справи не містять. [PERSON] [INFO] помер [INFO] (а.с.22). Померлому на праві власності належало 27/100 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу частини житлового будинку від 13 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-4616 ( а.с.26). Згідно свідоцтва про право власності від 28 червня 2024 року посвідченого державним нотаріусом Бучанської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1653 [PERSON] , [INFO] належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу, як той з подружжя яка пережила колишнього чоловіка ( а.с.27,28). Із копії спадкової справи № 34/2022, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] ( а.с.77 ( зворот). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 листопада 2024 року № 1469 державним нотаріусом Бучанської державної нотаріальної контори Чернишовою В.В., відмовлено [PERSON] в оформленні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлого [INFO] [PERSON] на частку житлового будинку [ADDRESS] , із тим, що заявник [PERSON] , яка претендує на спадкування за законом, відповідно до ст.ст. 1261,1264 Цивільного кодексу України не є спадкоємицею ні за законом ні за заповітом ( а.с.132). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто і для "фактичного подружжя" повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем заявлена з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України). При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, суд дійшов висновку про те, що заявник не довела належними, допустимими та достатніми доказами факт проживання її та [PERSON] однією сім`єю, спільний побут і взаємні права й обов`язки в період з вересня 2014 року по [INFO] , до того ж заявник з 17 квітня 1999 року перебуває у шлюбі з [PERSON] , що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] . Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність підстав відмови у задоволенні заяви. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Outcome: dismissed