Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

24.04.2025 [PERSON] звернулася до суду з позовом до\~держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, в якому просить стягнути з держави російська федерація на користь\~ [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 3518000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй,\~позивачці [PERSON] \~та її\~матері,\~ [PERSON] на\~праві спільної\~часткової власності\~належить квартира\~ [ADDRESS] .\~ [INFO] мати\~позивачки,\~ [PERSON] померла.\~Згідно Витягу\~про реєстрацію\~в Спадковому\~реєстрі від\~28.11.2024\~року №73362450\~відкрито спадкову\~справу і\~позивачка вступила\~у спадщину. На момент\~агресії рф\~із позивачкою\~проживали дві\~її доньки:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~які згідно\~рішень виконавчого\~комітету м.\~Кривий Ріг\~від 19.06.2019р.\~№№216,\~217\~отримали статус\~дитини,\~яка постраждала\~внаслідок воєнних\~дій та\~збройних конфліктів. У зв`язку\~із збройною\~агресією російської\~федерації їм\~довелося покинути\~своє місце\~проживання та\~переїхати на\~тимчасове проживання\~у м.\~Львів.\~Оскільки збройна\~агресія рф\~продовжується і\~досі,\~вони через\~постійну напругу\~не можуть\~повернутися до\~свого житла,\~спілкуватися з\~близькими,\~проживати на\~рідній землі,\~через що\~відчувають постійне\~розчарування та\~безпорадність. Позивачка\~зазначає,\~що в результаті\~зазначених подій\~їй завдано\~моральну шкоду.\~Внаслідок втрати\~можливості використовувати\~своє житло,\~а також\~з огляду\~на особливий\~цинізм,\~з яким\~рф порушуються\~основоположні права\~й свободи\~людини в\~Україні,\~позивачка відчуває\~безперервний,\~невгамовний душевний\~біль і\~страждання.\~Вказує,\~що нею\~втрачено душевний\~спокій і\~віру в\~майбутнє,\~постійно відчувається\~незахищеність та\~розчарування,\~що не\~дає можливості\~нормально спілкуватись\~з оточуючими\~та підтримувати\~нормальний спосіб\~життя. Вважає,\~що безпосереднім\~суб`єктом,\~внаслідок дій\~якого їй\~завдана моральна\~шкода,\~є іноземна\~країна рф,\~її Збройні\~Сили,\~а також\~створені нею\~військові формування,\~які підтримуються,\~спонсоруються та\~керуються рф\~і мають\~на озброєнні\~засоби,\~використання яких\~становить надзвичайну\~небезпеку для\~оточуючих. Незаконними діями\~з боку\~рф порушено\~невід`ємне\~право на\~недоторканість житла,\~гарантоване статтею\~30\~Конституції України. Позивачка зазначає, що результатом збройної\~агресії особисто\~для неї\~стала втрата\~належного їй\~майна і\~житла,\~підтримки та\~надії на\~повернення додому.\~До залишення\~окупованою російською\~федерацією території\~позивачка була\~повноцінним членом\~суспільства мала\~налагоджений побут\~та можливість\~вести повноцінне\~життя.\~Проте,\~з початком\~збройної агресії\~російської федерації\~проти України\~позивачка була\~позбавлена таких\~можливостей.\~РФ були\~захоплені адміністративні\~будівлі,\~що призвело\~до безвладдя\~в регіоні.\~Була присутня\~ідеологічна проросійська\~діяльність,\~спрямована на\~формування у\~жителів міста\~негативних поглядів\~та уявлень\~про Україну,\~яка розповсюджувалась\~через різні\~медійні ресурси.\~Крім цього,\~так званою\~«новою владою»\~були заборонені\~будь-які\~прояви української\~ідентичності,\~що виявлялось\~у забороні\~державної мови,\~символіки тощо.\~Разом з\~бойовими діями\~в місті\~суттєво погіршилась\~гуманітарна ситуація,\~транспортне сполучення\~фактично припинилося,\~заробітні плати\~та соціальні\~виплати затримувалися,\~зменшилась кількість\~робочих місць.\~Все вищевказане\~безпосередньо вплинуло\~на життя\~позивачки.\~Як наслідок,\~задля уникнення\~масових порушень\~прав людини,\~позивачка покинула\~окуповану російською\~федерацією територію\~місця реєстрації/\~проживання та\~переселилася до\~іншого населеного\~пункту України.\~Після переїзду\~позивачці довелося\~пристосовуватися до\~нових життєвих\~умов,\~шукати роботу,\~житло та\~відновлювати прийнятний\~для себе\~рівень життя.\~Позивачка була\~позбавлена звичного\~ритму життя,\~спілкування з\~близькими та\~друзями а\~також можливості\~на повернення\~додому,\~налагодженого побуту.\~Ці обставини\~відобразились на\~її матеріальному\~і моральному\~стані.\~Внаслідок саме\~збройної агресії\~рф було\~порушено низку\~прав позивачки,\~передбачених Конституцією\~України,\~Конвенцією про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод\~від 04.11.1950\~р.,\~IV\~Женевською конвенцією\~1949\~р.\~про захист\~цивільного населення\~під час\~збройного конфлікту. Внаслідок збройної\~агресії російської\~федерації порушено\~цивільне право\~позивачки,\~а саме:\~позбавлено можливості\~користуватися належним\~майном та\~вилучати корисні\~властивості належного\~майна для\~задоволення власних\~потреб,\~та рухомим\~майном,\~що знаходиться\~в ній,\~а також\~втрата можливості\~розпоряджатись ним,\~що завдає\~їй моральної\~шкоди. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 3 518 000 грн. вважає, що це є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні через що їй завданий власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. Ухвалою судді від 02.05.2025 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 30.06.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судове засідання належним чином повідомлена позивачка [PERSON] не з`явилася, подала заяву, в якій просить здійснювати розгляд справи без її участі, зазначила, що проти заочного рішення не заперечує. Відповідач російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце судового засідання шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України, оголошення про виклик, явку свого представника не забезпечив, про причини його неявки суд не повідомив, у визначений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзиву на позов не подав, а також не подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань чи заяв по суті справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачки, яка зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Указом Президента України №64/20211 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема, востаннє Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»,\~продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 07 серпня 2025 року строком на 90 діб, та такий продовжує діяти на даний час. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, уродженкою м. Донецька, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] . Рішеннями Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради від 19.06.2019 № 216 та № 217, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дочкам позивачки, надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, м. Донецьк, з 07.04.2014 є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 06.07.2022 №1307-5001841893, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання/перебування якої: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01.08.2023 №1307-5002889091, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання/перебування якої: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01.08.2023 №1307-5002889125, [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання/перебування якої: [ADDRESS] . [PERSON] та її матері, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . [INFO] мати позивачки, [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.06.24 серії [NUMBER] . Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 28.11.2024 року №73362450 відкрито спадкову справу та позивачка вступила у спадщину. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН. Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. У ст.30 Загальної декларації прав людини зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Згідно з ст.1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. В преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України, Верховною Радою України, ґрунтуючись на Декларації про державний суверенітет України та Конституції України, підкреслено, що суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах міжнародно визнаного державного кордону є цілісною і недоторканною, Україна не визнає тимчасову окупацію Російською Федерацією частини її території, підтверджує своє невіддільне суверенне право на відновлення і збереження її територіальної цілісності в межах міжнародно визнаного державного кордону. При цьому вказаний Закон прийнято, зокрема, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року та істотно порушило чинний на момент початку збройної агресії Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року. Констатовано, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатку до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України. Взято до уваги Резолюцію Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Агресія проти України» A/RES/ES-11/1 від 02 березня 2022 року, якою визнається, що Росія вчинила агресію проти України, порушивши базові норми ООН, і якою від Російської Федерації вимагається припинити збройну агресію проти України, включаючи також деокупацію Криму та Донбасу, негайно, повністю та безумовно вивести всі свої збройні сили з території України в межах її міжнародно визнаних кордонів. Також при прийнятті Закону враховано проміжне рішення Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16 березня 2022 року у міждержавній справі України проти Росії, відповідно до якого на найвищому юридичному рівні констатовано факт вторгнення Росії на територію України, та суд визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. Законом відзначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросла в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Російської Федерації проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Ці факти встановлені у тому числі Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, судом беззаперечно встановлено вчинення російською федерацією військової агресії проти України та всіх її громадян, в тому числі позивачки та її дітей. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України (вказаного Закону). Згідно із ч.5 ст.5 даного Закону Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатку до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. При цьому відповідно до ч.9 вказаної статті Закону відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Як зазначалось судом, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі. Силові дії Російської Федерації, що тривають з лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України є те, що на території України ведуться бойові дії та відбулася окупація частини території України. За змістом ч.3 ст.2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачки, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні, з ініціативи російської федерації, виключають питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети. Російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивачки, за захистом якого вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. При цьому суд, вирішуючи питання судового імунітету іноземної держави (РФ) в рамках даного судового провадження, застосовує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, провадження №61-19853св21. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Тому, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної держави. Таким чином, звернення позивачки до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Згідно з ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст.48 вказаного Закону визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. А відповідно до п.3 ч.1 ст.76 даного Закону суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Загальновідомим є той факт, що датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року, а 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на всій території України, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до положень ч.3 ст.82 ЦПК України. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] вказує, що у зв`язку\~із збройною\~агресією російської\~федерації їй\~разом з\~дітьми довелося\~покинути своє\~місце проживання\~та переїхати\~на тимчасове\~проживання у\~м.\~Львів.\~Оскільки збройна\~агресія рф\~продовжується і\~досі,\~вони через\~постійну напругу\~не можуть\~повернутися до\~свого житла,\~спілкуватися з\~близькими,\~проживати на\~рідній землі,\~через що\~відчувають постійне\~розчарування та\~безпорадність. Внаслідок втрати\~можливості використовувати\~своє житло,\~а також\~з огляду\~на особливий\~цинізм,\~з яким\~РФ порушуються\~основоположні права\~й свободи\~людини в\~Україні,\~позивачка відчуває\~безперервний,\~невгамовний душевний\~біль і\~страждання.\~Вказує,\~що нею\~втрачено душевний\~спокій і\~віру в\~майбутнє,\~постійно відчувається\~незахищеність та\~розчарування,\~що не\~дає можливості\~нормально спілкуватись\~з оточуючими\~та підтримувати\~нормальний спосіб\~життя. Позивачка зазначає, що результатом збройної\~агресії особисто\~для неї\~стала втрата\~належного їй\~майна і\~житла,\~підтримки та\~надії на\~повернення додому.\~До залишення\~окупованою Російською\~Федерацією території\~позивачка була\~повноцінним членом\~суспільства мала\~налагоджений побут\~та можливість\~вести повноцінне\~життя.\~Проте,\~з початком\~збройної агресії\~Російської Федерації\~проти України\~позивачка була\~позбавлена таких\~можливостей.\~РФ були\~захоплені адміністративні\~будівлі,\~що призвело\~до безвладдя\~в регіоні.\~Була присутня\~ідеологічна проросійська\~діяльність,\~спрямована на\~формування у\~жителів міста\~негативних поглядів\~та уявлень\~про Україну,\~яка розповсюджувалась\~через різні\~медійні ресурси.\~Крім цього,\~так званою\~«новою владою»\~були заборонені\~будь-які\~прояви української\~ідентичності,\~що виявлялось\~у забороні\~державної мови,\~символіки тощо.\~Разом з\~бойовими діями\~в місті\~суттєво погіршилась\~гуманітарна ситуація,\~транспортне сполучення\~фактично припинилося,\~заробітні плати\~та соціальні\~виплати затримувалися,\~зменшилась кількість\~робочих місць.\~Все вищевказане\~безпосередньо вплинуло\~на життя\~позивачки.\~Як наслідок,\~задля уникнення\~масових порушень\~прав людини,\~позивачка покинула\~окуповану Російською\~Федерацією територію\~місця реєстрації/\~проживання та\~переселилася до\~іншого населеного\~пункту України.\~Після переїзду\~позивачці довелося\~пристосовуватися до\~нових життєвих\~умов,\~шукати роботу,\~житло та\~відновлювати прийнятний\~для себе\~рівень життя.\~Позивачка була\~позбавлена звичного\~ритму життя,\~спілкування з\~близькими та\~друзями а\~також можливості\~на повернення\~додому,\~налагодженого побуту.\~Ці обставини\~відобразились на\~її матеріальному\~і моральному\~стані.\~Внаслідок саме\~збройної агресії\~РФ було\~порушено низку\~прав позивачки,\~передбачених Конституцією\~України,\~Конвенцією про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод\~від 04.11.1950\~р.,\~IV\~Женевською конвенцією\~1949\~р.\~про захист\~цивільного населення\~під час\~збройного конфлікту. Внаслідок збройної\~агресії Російської\~Федерації порушено\~цивільне право\~позивачки,\~а саме:\~позбавлено можливості\~користуватися належним\~майном та\~вилучати корисні\~властивості належного\~майна для\~задоволення власних\~потреб,\~та рухомим\~майном,\~що знаходиться\~в ній,\~а також\~втрата можливості\~розпоряджатись ним,\~що завдає\~їй моральної\~шкоди. Пунктом 9 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами ст.1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 своєї постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п.9 вищезазначеної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної постанови вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Так судом встановлено, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, позивачка як громадянка України, та її діти були змушені виїхати з міста Донецька, в якому вони постійно проживали, до м. Львова, фактично вона та її діти позбавлені можливості користуватися та розпоряджатися власним майном, можливості проживати на рідній землі, спілкуватися з близькими людьми, друзями, в результаті чого позивачка зазнала моральних страждань, що супроводжуються душевним болем, втратою спокою та постійним розчаруванням. Суд вважає, що обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачкою доведено, що внаслідок саме збройної агресії російської федерації проти України вона відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона зі своєю сім`єю проживали до збройної агресії російської федерації проти України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28 квітня 2023 року), яким ЄСПЛ зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає, що визначений позивачкою розмір грошової компенсації моральної шкоди є пропорційним засадам справедливості та розумності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.1 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до ч.6 даної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так згідно з п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди встановлено ставку судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак зважаючи на те, що позивачка відповідно до вказаних вище положень звільнена від сплати судового збору, суд прийшов до переконання про задоволення позову, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі суми, що мала б бути сплачена позивачкою при зверненні з позовом до суду 52770,00 грн.

Outcome: approved