Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із згаданим позовом до відповідача в якому прохає суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі: 63 644,27 грн, сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу: 5000,00 грн. Позовні вимоги\~обґрунтовані, серед іншого, тим,\~що 10.07.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії №904454606 з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу у тимчасове платне користування кошти в сумі 20 001 грн, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом на умовах, передбачених у договорі та Правилах надання коштів, розміщених на сайті www.moneyveo.ua. Так, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 24.12.2024 укладено Договір факторингу № МВ-ТП/14, за яким права вимоги за кредитним договором перейшли до позивача. Позивач стверджує, що відповідача було повідомлено про відступлення прав вимоги шляхом надсилання електронного листа. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на дату розірвання договору заборгованість становить 63644 грн 27 коп. Ухвалою суду від 23.06.2025 позовна заява прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без викликом сторін. Відповідач у відповідності до\~ст. 278 ЦПК України\~відзив на позов, у наданий судом строк до суду не подав. Заперечень проти розгляду справи в спрощеному провадженні без повідомлення сторін не надав. Тому, відповідно до\~ч. 5 ст. 279 ЦПК України\~судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Договору кредитної лінії №904454606, Паспорт споживчого кредиту продукту СМАРТ до договору №904454606 та Правила надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ Манівео швидка фінансова допомога. Згідно з умовами договору, кредитодавець відкриває позичальнику кредитну лінію, а розрахунки здійснюються з використанням банківської картки. Ліміт кредитування та строк його дії встановлюються відповідно до внутрішніх процедур кредитодавця та повідомляються позичальнику через електронні канали зв`язку, зокрема шляхом надсилання текстових повідомлень або через мобільний додаток. Договір кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту за твердженням позивача підписані відповідачем одноразовим ідентифікатором. Згідно п.1.1.22 Зазначеного вище Договору одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує позичальник, приймаючи пропозицію (Оферту) Кредитодавця. Проте, ні Договір, ні Паспорт споживчого кредиту не містять даних про введення відповідачем одноразового ідентифікатора, а отже і підписання зазначених документів. У кінці кожного документа біля сторони правочину розміщено сформовані QR-коди, так один з них містить інформацію про особу, яка підписала договір зі сторони кредитодавця. Інший жодним чином не відображає та не підтверджує підписання відповідачем зазначених вище документів. Також у п.4.7. Договору зазначено, що кредитодавцем запропоновано позичальнику здійснити ідентифікацію технічними засобами. Верифікація позичальника здійснена шляхом отримання інформації про позичальника з офіційного джерела. Нижче зазначено, що датою отримання інформації про верифікацію є 09.01.2023, тобто за 8 місяців до укладення договору. Що також ставить під сумнів доведеність факту укладення договору між первісним кредитором та відповідачем. Крім того, позивач стверджує, що сума кредиту в розмірі 20\~001 грн була перерахована на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується довідкою про ініціювання платіжної операції. Проте надана довідка не містить підтвердження фактичного зарахування коштів на рахунок відповідача, що не дозволяє суду встановити факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором. Правила надання коштів, розміщені на сайті www.moneyveo.ua, та Паспорт споживчого кредиту, надані позивачем, не містять підпису відповідача або інших відміток, які б підтверджували ознайомлення відповідача з цими документами на момент укладення договору. На підтвердження позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на дату розірвання договору заборгованість становить 73 511 грн 59 коп. Однак цей розрахунок не є належним і достатнім доказом в розумінні ст. 79, 80 ЦПК України для підтвердження як факту видачі кредиту, так і розміру заборгованості, оскільки не підкріплений первинними документами, оформленими відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та нормативно-правових актів Національного банку України. Отже, оскільки зазначені документи не містять підпису відповідача, відсутні докази, що саме ці умови були доведені до відома відповідача на момент укладення договору. Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України, відступлення права вимоги (факторинг) є чинним для боржника за умови, що його було належним чином повідомлено про таке відступлення. Позивач стверджує, що відповідача повідомлено про відступлення права вимоги шляхом надсилання електронного листа, однак не надано доказів отримання цього листа відповідачем, що унеможливлює встановлення факту належного повідомлення. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо предмета, ціни та строку дії. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаними електронним підписом або одноразовим ідентифікатором. Проте умови договору, які містяться в іншому електронному документі, повинні бути доступними для ознайомлення стороною договору. У цій справі позивач не довів, що відповідач ознайомлювався з умовами та правилами надання кредитних коштів та взагалі підписав договір. Суд також враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, що умови договору приєднання, розроблені однією зі сторін, повинні бути доведені до відома іншої сторони, а позивач має підтвердити, що на момент укладення договору діяли саме ці умови. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не підкріплений первинними бухгалтерськими документами, які б підтверджували факт перерахування коштів відповідачу та нарахування відсотків. Підтвердження про здійснення переказу грошових коштів надані АТ «ОТП Банк» не містять обов`язкових реквізитів документа, зокрема дати, підпису уповноваженої особи (а.с. 10 - зворотній бік а.с. 15), тому суд не бере їх до уваги. Довідки, надані первісним кредитором, про ініціювання проведення платіжних операцій (а.с. 50 - 54) не є належними доказами здійснення фінансової операції за відсутності первинних бухгалтерських документів, зокрема виписки по рахунку отримувача, платіжного доручення тощо. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено, що суд зобов`язаний установити: чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси Позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У свою чергу учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає Позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає Відповідач для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має це усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (Позивача та Відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт укладення договору з усіма істотними умовами, факт перерахування коштів відповідачу, розмір заборгованості та належне повідомлення про відступлення права вимоги. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed