Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП у розмірі 14634,61 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.09.2024 року відповідач керувала автомобілем «HYNDAI ACCENT» державний номер [NUMBER] , не була уважна при зміні напрямку руху, не впевнилась в безпеці маневру, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «SKODA OCTAVIA» державний номер [NUMBER] , під керування [PERSON] - чоловіка [PERSON] , автомобілі отримали механічні пошкодження, заподіяна матеріальна шкода. Відповідачем в результаті порушення правил дорожнього руху, що призвели до ДТП заподіяно позивачу матеріальну шкоду у розмірі 14 634,61 грн. 10.12.2024 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 04.02.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки наданий позивачем звіт не є належним доказом по справі. Звіт оформлений з порушенням вимог ст.106 ЦПК України, для проведення оцінки заявником не була надана та не була врахована при визначенні вартості матеріального збитку схема місця ДТП, що складена патрульною поліцією від 17.09.2024р., згідно якої зазначені пошкодження : - пошкодження лакофарбового покриття пошкодження переднього правого крила та передньої правої двері. Таким чином розмір матеріальних збитків завищений. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, додатково пояснивши, що для проведення експертизи схема ДТП надавалася. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що розмір шкоди завищений, власний розрахунок вона не здійснювала, автомобіль міг мати походження і до ДТП, не доведено, що пошкодження завдані саме внаслідок цього ДТП, спеціаліст, що надав звіт про розмір завданих збитків, не попереджався про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, що свідчить про недопустимість вказаного доказу. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Згідно постанови Шевченківського (Дзержинського) районного суду м.Харкова від 15.10.2024 по справі №638/18398/24, провадження №3/638/6981/24 17.09.2024 року о 18 годині 15 хвилин за адресою: м. Харків, просп. Науки, будинок № 22, водій [PERSON] керувала автомобілем «HYNDAI ACCENT» державний номер [NUMBER] , не була уважна при зміні напрямку руху, не впевнилась в безпеці маневру, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «SKODA OCTAVIA» державний номер [NUMBER] , автомобілі отримали механічні пошкодження, заподіяна матеріальна шкода. Своїми діями [PERSON] порушила вимоги п. 2.3Б та п. 10.1. Правил дорожнього руху. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] порушила вимоги п. 2.3Б, п. 10.1 ПДР України, вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Відповідача визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У відповідності до частини 4\~статті 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями частини 6\~статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (чи бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у вчиненні ДТП, встановлена постановою суду, яка набрала законної сили. Згідно звіту №163/2024, складеного 14.10.2024 матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля SKODA OCTAVIA державний номерний знак [NUMBER] в результаті його пошкодження, станом на 17.09.2024, без урахування величини втрати товарної вартості складає 14634,61 грн, в тому числі ПДВ на вартість складових. Поліс на ТЗ з державним номерним знаком [NUMBER] станом на 17.09.2024 (день вчинення ДТП) суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. З роз`яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування та зробила висновок, що: «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». Верховний Суд у справі №753/15214/16-ц зазначив за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) шляхом їх конкретизації та вказати, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала. Підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії, в якої застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, не розрахований на ті випадки, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності. У перелічених випадках підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії є несправедливим. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не застрахована, що підтвердила представник в судовому засданні, саме [PERSON] є належним відповідачем у справі. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина. Верховний Суд неодноразово виснував, що в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з вимогами ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Факт заподіяння майнової шкоди позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шляхом пошкодження нежитлового приміщення підтверджується копію постанови по справі №638/18398/24, схемою ДТП до неї. Розмір завданих збитків визначено висновком звітом №163/2024. Відповідно до частин першої, другої статті 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (частини перша, друга, сьома статті 102 ЦПК України). Методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України (частина перша статті 9 Закону «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за недостовірну чи необ`єктивну оцінку майна згідно із законодавством, що визначено абзацом першим пункту 55 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» затвердженого Постановою КМ України від 10 вересня 2003 року №440. Необ`єктивна оцінка - оцінка, яка ґрунтується на явно неправдивих вихідних даних, навмисно використаних оцінювачем для надання необ`єктивного висновку про вартість об`єкта оцінки (абзац чотирнадцятий пункту 3 Національного стандарту № 1). Неякісна (недостовірна) оцінка - оцінка, проведена з порушенням принципів, методичних підходів, методів, оціночних процедур та (або) на основі необґрунтованих припущень, що доводиться шляхом рецензування (абзац п`ятнадцятий пункту 3 Національного стандарту № 1). Згідно висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові №711/650/13-ц від 04.07.2018, зазначено, що об`єктивність та достовірність звітів та висновків оцінювача не визначається попередженням його про кримінальну відповідальність. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок встановлені Законом «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Поданий стороною позивача звіт №163/2024 містить деталізовані висновки на основі, зокрема, огляду пошкодженого автомобіля, містить методологію оцінки, протокол технічного огляду, ремонтну калькуляція, фотододатки, містить розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна; такий складений оцінювачем, який внесений до Державного реєстру оцінювачів України та має відповідний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності. Таким чином, такий звіт є належним та допустимим доказом на підтвердження вартості заподіяної матеріальної шкоди. Згідно положень статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, зауважує, що клопотань про призначення у справі експертизи щодо причин виникнення пошкоджень автомобіля та/або встановлення завданої матеріальної шкоди відповідач не заявляв, як і не надав з цього питання висновку експерта, складеного, відповідно до статті 106 ЦПК України, на його замовлення, хоча це є процесуальним обов`язком відповідача, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Посилання відповідача на те, що пошкодження автомобіля виникли не внаслідок ДТП та розмір матеріальної шкоди завищений мають характер припущення. Представником відповідача не надано жодного доказу на спростування звіту спеціаліста, а відтак суд приймає за належні, допустимі та достовірні подані докази представником позивача. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позивачем були доведені обставини на які позивач посилався при зверненні до суду із цим позовом. З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача як винуватця ДТП на користь позивача, сума збитків, завданих внаслідок ДТП, в розмірі 14634,61 грн, є обґрунтованими, доведеними, а відтак підлягають задоволенню. Частиною 1\~статті 133 ЦПК України\~визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункт 2 частини 3 цієї статті). Згідно платіжної інструкції позивач сплатила 3000 грн за складений звіт, а відтак вказана сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1,2 ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору пропорційно розміру задоволених вимог та вартість проведення експертного дослідження.

Outcome: approved