Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності за позивачем на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначається, що позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями за вищезазначеною адресою, що підтверджується договором купівлі-продажу на житловий будинок з надвірними будівлями, посвідченим 04.04.1989 року державним нотаріусом Куп`янської районної державної нотаріальної контори Харківської області. 11.10.2024 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявами № 59067041 від 23.01.2024 року, № 63411127, щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок. 15.10.2024 року державним реєстратором ухвалено рішення № 75546549 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Ухвалою суду від 17.04.2025 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.06.2025 р. у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у відповідності до ст. 178 ЦПК України своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши та перевіривши докази та матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.04.1989 р. позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] , житловою площею 24,3 (двадцять чотири цілих три десятих) кв.м. з надвірними будівлями: сарай шлаколитий, обкладений цеглою літ. Б, льох цегляний літ. В, сарай цегляний літ. Д, сарай-пристр. літ. Е, вбиральня дерев`яна літ. Ж. Рішенням № 874 від 07.06.2005 р. Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області позивачу надано дозвіл на переобладнання існуючого сараю літ Б в літню кухню на існуючій земельній ділянці за вищезазначеною адресою. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 75546549 від 15.10.2024 р. позивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій в зв`язку з тим, що державному реєстратору було надано документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про наявність чи відсутність відомостей про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Електронним рапортом ЄО № 3618 від 22.05.2023 року зафіксовано, що 22.05.2023 року о 14:21 год надійшло повідомлення від [PERSON] , [INFO] , мешкає: [ADDRESS] , що 22.05.2023 року внаслідок обстрілу (зброя невідома) пошкоджено її будинок: вікна, газову трубу, електродроти, паркан. Зазначене повідомлення приєднано до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12023221100001365 від 22.05.2023 року за кримінальним правопорушенням передбаченим ч. 1 ст. 438 КК України. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Судом встановлено, що визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачу необхідно для подальшої реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відомостей про оскарження позивачем рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 75546549 від 15.10.2024 року матеріали справи не містять. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. На момент розгляду справи судом не встановлено порушеного права позивача, яке б підлягало захисту у судовому порядку відповідно до статті 392 ЦК України. Відсутні підстави для визнання за позивачем права власності за наявності у нього документів, які підтверджують її право власності на нерухоме майно: договору купівлі-продажу на житловий будинок з надвірними будівлями, посвідченим 04.04.1989 року державним нотаріусом Куп`янської районної державної нотаріальної контори Харківської області. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До того ж під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові № 21-1465а15 від 16.09.2015 року. У цьому рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 4-125цс20)). Суд вважає, що визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , не є єдиним можливим та належним способом захисту в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту права є неналежним, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed