Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

В грудні 2021 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за спожиту електричну енергію. В обґрунтування позову представником позивача зазначено, що відповідач користується електроенергією за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язання з оплати спожитої електричної енергії відповідач належним чином не виконує. Заборгованість відповідача перед позивачем за період 29.01.2016 до 01.01.2019 становить 20287,94 грн. З огляду на викладене, позивач просив суду стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 20287,94 грн. та понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору. Заочним рішенням суду від 18.07.2022 позов ПАТ «Запоріжжяобленерго» було задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 29.01.2016 по 01.01.2019 у розмірі 20287,94 грн. та судовий збір у розмірі 2270 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 11.07.2025 заочне рішення від 18.07.2022 скасовано, справу призначено до судового розгляду. 28.07.2025 представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог ПАТ «Запоріжжяобленерго» за період з січня 2016 року по лютий 2017 року. Заява обґрунтована тим, що визначивши середньодобове споживання електричної енергії за кожний місяць у вищезазначеному періоді, позивач мав можливість пред`явити позов вже на наступний день після дня оплати. Відтак, доводи представника позивача про те, що позивач дізнався про порушення свого права на своєчасну оплату вартості поставленої електричної енергії тільки 19.03.2019 є непереконливими. 29.07.2025 представник позивача подав заперечення проти заяви представника відповідача про застосування повної давності. В обґрунтування заперечень представник позивача зазначив, що позивач в період з 29.01.2016 до 01.01.2019 не отримував від відповідача покази лічильника. Лише 16.03.2019 представник позивача отримав доступ до засобу обліку, встановленого в квартирі відповідача, та зняв його покази. Отже, про порушення свої прав позивач дізнався лише 16.03.2019, Отже, позивач звернувся до суду з позовом в межах строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача просив застосувати позовну давність до вимог позивача за період з січня 2016 року по лютий 2017 року з підстав, викладених в заяві від 28.07.2025. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини. Відповідач в період з період з 29.01.2016 до 01.01.2019 була індивідуальним споживачем послуг с постачання електричної енергії, що надавалися позивачем у квартиру [ADDRESS] . В період з 29.01.2016 до 01.01.2019 позивач дані про покази засобу обліку позивачеві не надавала. Представники позивача показання встановленого в квартирі відповідача засобу обліку у зазначений період не знімали. 16.03.2019 представником позивача здійснено контрольне зняття показів лічильника, що підтверджується наданим представником позивача завданням на контрольне зняття показів. Згідно детального розрахунку за спожиту електричну енергію по особовому рахунку № [NUMBER] , поданому представником позивача 29.07.2025, за період з 29.01.2016 до 01.01.2019 позивачем у вищезазначену квартиру було здійснено постачання електричної енергії на загальну суму 20353,42 грн. Зобов`язання з оплати спожитої електричної енергії у зазначений період було здійснено відповідачем частково в сумі 65,48 грн. Зазначені вище обставини відповідачем не спростовані. Доказів належного виконання зобов`язання з оплати спожитої електричної енергії за зазначений період відповідачем суду не надано. Правовідносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії за період існування спірних правовідносин сторін регулюються, зокрема: статтею 714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (далі - ПКЕЕН), Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ). Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується сплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до пункту 84 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання. У відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Статтею 7 цього Закону визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно частини третьої статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Слід зазначити, що на час виникнення правовідносин з електропостачання необхідно застосовувати ПКЕЕН, які були чинні до 26 червня 2018 року, а в подальшому до застосування підлягають положення ПРРЕЕ, які набрали чинності з 11 червня 2018 року. Згідно з пунктами 19, 20, 42, 48 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку; розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну, оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. За частиною першою статті 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом. Положення Закону України «Про ринок електричної енергії» деталізовані нормами ПРРЕЕ, пунктом 5.5.5 яких передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів) та сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20). У даній справі між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими в помешкання відповідача надавалися комунальні послуги з постачання електричної енергії, які він був зобов`язаний оплачувати, оскільки фактично користувався ними як споживач і співвласник квартири у житловому будинку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Оскільки обов`язок щодо сплати за комунальні послуги виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо. Судом встановлено, що заборгованість відповідача за спожиту електричну енергію виникла за період з 29.01.2016 до 01.01.2019. Позивач звернувся до суду з цим позовом 09 грудня 2021 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Згідно розрахунку боргу за період з 16.03.2012 до 01.01.2019 по особовому рахунку відповідача, поданому представником позивача 29.07.2025 разом із запереченнями на заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, станом на березень 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 368,77 грн. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовна давність до цих вимог спливла до моменту звернення позивача до суду з позовом . Відтак, позовні вимоги ПАТ «Запоріжжяобленерго» підлягають задоволенню в розмірі 19919,17 грн. (20287,94 - 368,77). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за звернення до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 2270,00 грн. Виходячи з наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2228,74 грн.

Outcome: partial