Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , Вишгородської районної державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою в якому, просив: - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 шляхом визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 12.09.2008 року № 670; - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 шляхом скасування рішення з індексним номером 64658124 від 31.08.2022 року про державну реєстрацію права власності на неї за [PERSON] ; - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 шляхом її повернення від [PERSON] на користь Вишгородської міської ради; - стягнути з відповідача на користь Київської обласної прокуратури судовий збір. Свої вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 12.09.2008 року № 670 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,0754 га на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району (за межами населеного пункту). На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримано державний акт від 18.12.2008 року серії ЯЖ № 686816 на право власності на земельну ділянку площею 1,0754 га з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109. Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 26.02.2009 року № 128 затверджено технічну документацію та змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва. На підставі даного розпорядження, у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки, [PERSON] отримано державний акт від 26.02.2009 року серії ЯЗ № 345393. У подальшому, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельну ділянку з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2011 року за № 2097 набуто у власність [PERSON] , яким на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.08.2022 року, відчужено вказану земельну ділянку на користь відповідача, яка є її власником на даний час. Однак, за інформацією державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 01.02.2023 № 65 з долученими картографічними матеріалами, спірна земельна ділянка знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна. Відтак, прокурор вважає, що відведення розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 12.09.2008 № 670 у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 здійснено всупереч вимог статтей 19, 20, 22, 59, 60, 61, 84, 122 Земельного кодексу України та статтей 88, 89 Водного кодексу України. На даний час спірна земельна ділянка водного фонду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі зареєстрована за відповідачем, як наслідок Вишгородська міська рада позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою. Також зазначив, що, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду на підставі положень статтей 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, статтей 152, 155 Земельного кодексу України, статтей 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» негаторного позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Вишгородською міською радою земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним розпорядження, яке слугувало підставою для її відведення, скасування рішення державного реєстратора про її реєстрацію за відповідачем та її повернення від відповідача до Вишгородської міської ради. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.08.2023 року по справі відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові. Представник Вишгородської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача\~у судовому\~засіданні щодо\~задоволення позовних\~вимог заперечувала\~та просила\~відмовити у\~їх задоволенні.\~Окрім того,\~подала до\~суду письмові\~пояснення в\~яких зазначила,\~що наданий\~прокурором доказ\~на підтвердження\~того,\~що спірна\~земельна ділянка\~розташовані в\~межах 100-метрової\~прибережної захисної\~смуги річки\~Десна у\~вигляді схеми\~розташування земельної\~ділянки ДНВП\~«Картографія» з\~долученими картографічними\~матеріалами від\~01.02.2023\~№ 65\~є неналежним,\~недостатнім та\~недопустимим,\~оскільки відсутні\~будь-які\~докази щодо\~права ДНВП\~«Картографія» розробляти\~картографічні матеріали\~та проводити\~аналіз щодо\~накладення меж\~земельних ділянок.\~Використання ДНВП\~«Картографія» зображення,\~схожого на\~карту земель,\~не є\~належним викопіюванням\~з Публічної\~кадастрової карти,\~а є\~лише ортофотопланом\~/\~аерофотозйомкою,\~а тому\~вказані твердження\~прокурора вважає\~голослівними і\~не підтвердженими\~доказами.\~Матеріали справи\~не містять\~будь-якої\~інформації щодо\~того,\~яким чином\~спеціаліст ДНВП\~«Картографія» розробив\~схему розташування\~земельної ділянки\~ДНВП «Картографія»\~з долученими\~картографічними матеріалами\~від 01.02.2023\~року №\~65,\~зокрема не\~зазначено ні\~способи (методи),\~ні інструменти,\~що були\~використані при\~складанні вказаної\~схеми,\~що підтверджує\~неналежність,\~недопустимість та\~недостатність такого\~доказу для\~висновків,\~що спірна\~земельна ділянка\~нібито повністю\~накладається на\~землі водного\~фонду,\~а саме\~розташована в\~межах 100\~метрової прибережної\~захисної смуги\~річки Десна.\~Доводи заступника\~керівника Київської\~обласної прокуратури\~щодо того,\~що накладення\~земельної ділянки\~з кадастровим\~номером 3221888800:38:111:0109\~площею 1,0754\~га на\~земельні ділянки\~водного фонду\~підтверджується даними\~з Публічної\~кадастрової карти\~вважає,\~що не\~можуть братись\~до уваги\~судом,\~адже прокурором\~не долучається\~викопіювання з\~Публічної кадастрової\~карти,\~з яких\~можливо було\~б встановити\~накладення спірної\~земельної ділянки\~на земельні\~ділянки водного\~фонду.\~Будь-яких\~інших доказів\~на підтвердження\~своїх доводів\~прокурором щодо\~накладення спірної\~земельної ділянки\~на земельні\~ділянки водного\~фонду не\~надано,\~а тому\~вважає позовну\~заяву безпідставною,\~необґрунтованою та\~такою,\~що не\~підлягає задоволенню.\~Також пояснила,\~що земельна\~ділянка з\~кадастровим номером\~3221888800:38:111:0109\~площею 1,0754\~була виділена\~у межах\~та спосіб,\~встановлений законом,\~на підставі\~розпорядження Вишгородської\~районної державної\~адміністрації,\~яким затверджено\~проект землеустрою\~про відведення\~цієї ділянки,\~а зворотного\~прокурором не\~доведено та\~не спростовано.\~Вважає,\~що прокурором\~на підтвердження\~заявлених вимог\~не наданого\~жодного належного\~та допустимого\~доказу.\~Просила,\~звернути увагу\~суду,\~що у\~випадку якщо\~б Вишгородська\~міська рада\~вбачала будь-яке\~порушення свого\~права на\~належне право\~власності на\~спірну ділянку\~та встановила\~таке порушення,\~вона могло\~вчинити усіх\~належних дій\~по захисту\~своїх прав,\~однак,\~будь-\~яких доказів\~того,\~що Вишгородська\~міська рада\~вчиняла будь-які\~дії з\~метою захисту\~своїх прав\~як землевласника\~внаслідок отримання\~у власність\~спірної земельної\~ділянки,\~у матеріалах\~справи немає,\~що на\~її думку\~свідчить про\~законність набуття\~спірної земельної\~ділянки відповідачем.\~Окрім того,\~зазначила,\~що правові\~висновки,\~що містяться\~у постановах\~Верховного Суду,\~на які\~посилається позивач,\~у даному\~контексті не\~підлягають врахуванню\~судом при\~розгляді даної\~справи,\~а тому\~вимога щодо\~скасування рішення\~державного реєстратора\~про державну\~реєстрацію права\~власності на\~спірну ділянку\~є неналежним\~способом захисту,\~а відтак\~є самостійною\~підставою для\~відмови в\~позові,\~враховуючи обрання\~позивачем неналежного\~способу захисту. Вказала,\~що такий\~захід втручання\~як відібрання\~земельної ділянки\~без компенсації\~власнику не\~є пропорційним\~легітимній меті,\~тому такий\~захід є\~невиправданим.\~Також представник\~відповідача наголосила,\~що прокурор\~звернуся із\~цим позовом\~уже після\~спливу строку\~позовної давності, оскільки щонайменше з 12.09.2008 року як прокурор, який звернувся із цим позовом, так і Вишгородська міська рада, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, могли об`єктивно знати та мали бути обізнані про вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо спірних земельних ділянок щонайменше з цього часу. А тому враховуючи, що прокурор звернувся до суду із пропуском строку позовної давності вважає, що наявні підстави для відмови в задоволенні позову. Крім цього, зазначила, що враховуючи спірність ситуацій, які стали виникати в Україні в сфері земельних відносин, й з огляду на грубі порушення прав добросовісного набувача 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292, яким зокрема статтю 388 ЦК України викладено в новій редакції. Відтак посилаючись на статтю 388 ЦК України в новій редакції в даному випадку, вважає, що першим набувачем, який придбав спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 15.07.2011 року за № 2097, тобто на платній основі є [PERSON] , а тому, з моменту першого продажу земельної ділянки та на момент звернення до суду органами прокуратури 21.06.2023 року, минуло десять років. Враховуючи, що положення цього закону мають зворотню дію в часі вважає, що відсутні підстави для звернення заступника керівника Київської обласної прокуратури до суду в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник Вишгородської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Не скористався своїм правом та у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 12.09.2008 року № 670 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району (за межами населеного пункту), розроблений ТОВ «БУДЕКСІМ 2007» та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,0754 га на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району (за межами населеного пункту). Вилучено із земель запасу земельну ділянку загальною площею 1, 0754 га, з них піски (гр.69) 1,0754 га на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району (за межами населеного пункту). На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримано державний акт від 18.12.2008 року серії ЯЖ № 686816 на право власності на земельну ділянку площею 1,0754 га з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109. Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 26.02.2009 року № 128, зокрема затверджено технічну документацію та змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки з земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва. На підставі\~розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 26.02.2009 року № 128, у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки, [PERSON] отримано державний акт від 26.02.2009 року серії ЯЗ № 345393. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.05.2023 року № 332636095 встановлено, що земельну ділянку з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2011 за № 2097 набуто у власність [PERSON] . В подальшому, [PERSON] , на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.08.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1418, відчужено вказану земельну ділянку на користь [PERSON] . За інформацією державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 01.02.2023 № 65 з долученими картографічними матеріалами, земельна ділянка з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду. Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені у частині другій статті 59 ЗК України. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян для ведення особистого селянського господарства, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок), чинного на час передачі спірної земельної ділянки у власність, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14. Згідно з частинами першою, другою, пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц)». Належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на таку вимогу не поширюється позовна давність. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Так, за інформацією державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 01.02.2023 № 65 з долученими картографічними матеріалами, земельна ділянка з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна. Відтак, суд приходить до висновку про те, що спірна земельна ділянки відносяться до земель водного фонду, оскільки розташована в межах прибережної захисної смуги р. Десна. Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)). Листом від 23.03.2023 року № 2-28/642 Вишгородська міська рада на запит заступника керівника Київської обласної прокуратури повідомила, що згідно даних Державного земельного кадастру, земельні ділянки, у тому числі і спірна обліковуються як землі сільськогосподарського призначення. Вишгородська міська рада рішення про передачу у власність чи користування земельних ділянок, у тому числі спірної у с. Хотянівка не приймала. Надані прокурором письмові докази суд вважає належними та допустимими. Надаючи оцінку доводам представника відповідача, суд зазначає, що представник відповідача стверджуючи про те, що позивачем до суду не наданого жодного доказу на підтвердження своїх доводів щодо накладення спірної земельної ділянки на земельні ділянки водного фонду, в той час як будь-яких доказів на спростування цього, окрім, як письмових пояснень суду не надає. Представником відповідача було заявлено клопотання про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, однак в подальшому самостійно в судовому засіданні заявила про залишення його без розгляду. Відтак, представником відповідача не спростовано того факту, що на момент прийняття оспорюваного розпорядження та передачі безкоштовно у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, спірна земельна ділянка накладалася на землі водного фонду. Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/15). Серед способів захисту цивільних прав власника земель як ЦК України (стаття 21), так і ЗК України (статті 152, 155) визначає можливість оскарження у судовому порядку правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, оскарження в судовому порядку правовстановлюючого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке є підставою (юридичним фактом) виникнення (у приватного власника) та припинення (у Українського народу) цивільних прав - є належним способом захисту порушеного права (аналогічні правові позиції висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14). Водночас, не оскарження прийнятого всупереч вимог закону рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельними ділянками комунальної чи державної власності матиме своїм наслідком залишення в силі незаконного рішення, що суперечитиме волі та інтересам суспільства і територіальної громади, а також може призвести до його повторного виконання. Таке рішення, до моменту втрати ним чинності на підставі рішення суду, може виступати формальною підставою для реєстрації речових прав чи укладення нових правочинів. Відповідний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 у справі № 469/1044/17, у пункті 83 якої вказано, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення направлене не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Таким чином, у спорах щодо захисту прав на землю визнання незаконними та скасування (визнання недійсними) рішень органів влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками є ефективним способом захисту. Більше того, такий спосіб захисту прямо передбачений цивільним та земельним законодавством, є ефективним з огляду на правову природу таких рішень, що поєднують у собі публічно-правові та приватно-правові елементи, а також на правові наслідки їх реалізації, які не завжди вичерпуються фактом укладення правочину чи відповідної реєстрації речового права. Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Таким чином, розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 12.09.2008 № 670 підлягає визнанню судом недійсним. Отже, вимога прокурора про усунення перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 шляхом визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 12.09.2008 № 670 є ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки. Метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись, а саме спірною земельною ділянкою водного фонду. У випадку позбавлення власника права користування та розпорядження своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Положеннями пункту 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Також, на підставі пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Судом встановлено, що на цей час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі зареєстрована за відповідачем [PERSON] , як наслідок Вишгородська міська рада позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою водного фонду. Також згідно з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в пункті 72 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (п. 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц (п. 52). Відтак, рішення державного реєстратора у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно її набула, може бути перешкодою у реалізації державою та територіальною громадою речових прав на зазначений об`єкт. За вказаних обставин, рішення з індексним номером 64658124 від 31.08.2022 року про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] має бути скасоване в судовому порядку, а земельна ділянка з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 повернуті Вишгородській міській раді відповідно до приписів статей 16, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, статей 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо тверджень представника відповідача про те, що такий захід втручання як відібрання земельної ділянки без компенсації власнику не є пропорційним легітимній меті, тому такий захід є невиправданим, слід зазначити. Так, Велика Палати Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 виснувала, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача. Слід звернути увагу, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) пункти 40 - 43). Суд вважає, що можливість повернення на користь держави земельної ділянки особою, яка незаконно або свавільно заволоділа нею, має нормативну основу в національному законодавстві, а також має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права членів територіальної громади та інших громадян користуватися землями водного фонду. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Повернення державі земельної ділянки водного фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду. У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц провадження № 14-2цс21 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Суд надає оцінку питанню втручання держави у право власності відповідача та вважає, що таке є виправданим, оскільки недотримання законодавчої заборони надання у приватну власність визначеної категорії земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади і місцевого самоврядування діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем. Розташування та об`єктивні ознаки земель водного фонду вказують на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ВК України. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянка належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Наявність державної реєстрації права власності за порушником та фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. За встановлених у цій справі обставин задоволення позову не порушує прав відповідача в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. З урахуванням встановлених обставин та того, що втручання держави у право мирного володіння майном має нормативну основу у національному законодавстві і характеризувалося доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, та наслідки його застосування були передбачуваними, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про усунення перешкод у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3221888800:38:111:0109 шляхом її повернення від [PERSON] на користь Вишгородської міської ради. Щодо посилань представника відповідача на набрання 09.04.2025 року чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12.03.2025 року, згідно з яким статтю 388 ЦК України викладено в новій редакції, слід зазначити. Так, нова редакція ст. 388 ЦК України, яка відбулась на підставі Закону України від 12 березня 2025 року, визначає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Пунктом 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» передбачено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом. Натомість в даній справі прокурором порушено питання про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, а не витребування майна, а тому нова редакція ст. 388 ЦК України та зворотня сила, передбачена п.2 розділу ІІ вказаного Закону не підлягає застосуванню у цій справі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Правомірним суд визнає і вимоги про відшкодування відповідачами понесених судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявним в матеріалах справи платіжним дорученням. На підставі викладеного та

Outcome: approved