Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2025 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - ТзДВ СК «Альфа-Гарант», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивований тим, що 03.09.2024 року о 15 год. 08 хв. на пр.Григоренка, 26 в м.Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої [PERSON] , керуючи автомобілем Кіа, д.н.з. [NUMBER] , у порушення п.п.2.3. б, 10.3 ПДР України не була уважною, не надала перевагу в русі автомобілю Пежо, д.н.з. [NUMBER] , що рухався в попутному напрямку по тій самій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 18.09.2024 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України. Автомобіль, яким керувала [PERSON] , Кіа, д.н.з. [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди 03.09.2024 року, цивільно-правова відповідальність якого, як власника, була застрахована в ТзДВ СК «Альфа-Гарант»відповідно до Договору обов`язкового страхування страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Поліс № 221531046, із лімітом відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну 160 000 грн. 00 коп. У зв`язку із пошкодженням належного йому автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , він 04.09.2024 року звернувся до страховика власника автомобіля Кіа, д.н.з. [NUMBER] , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, й із заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до Висновку № 32/24 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу, яке проведено на його замовлення, визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого при ДТП 03.09.2024 року становить 351 878 грн. 26 коп. 31.10.2024 року між ним та ТзДВ СК «Альфа-Гарант» укладено угоду про розмір страхового відшкодування, відповідно до якої сторони дійшли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним випадком визначається з урахуванням франшизи, яка складає «нуль», в розмірі 145 000 грн. 00 клп., тобто в межах ліміту страхової відповідальності. Після вказаної ДТП він звернувся до ТОВ «Автопасаж», в якого був придбаний автомобіль Пежо, д.н.з. [NUMBER] , для проведення ремонтних робіт, вартість яких визначена в сумі 431 532 грн. 40 коп., що підтверджує рахунком № П_СчТО38403 від 10.10.2024 року. 18.11.2024 року ТзДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило йому 145 000 грн.00 коп. страхового відшкодування, які ним 19.11.2024 року були перераховані на рахунок ТОВ «Пассаж» для ремонту автомобіля. Крім того, ним 05.12.2024 року за ремонт автомобіля було перераховано на рахунок ТОВ «Пассаж» 141 363 грн. 60 коп., однак повністю здійснити оплату проведеного ремонту 431 532 грн. 40 коп. за Рахунком № П_СчТО38403 від 10.10.2024 року він не має змоги, оскільки фактичні витрати на відновлювальний ремонт автомобіля перевищуватимуть розмір відшкодування, виплаченого ТзДВ СК «Альфа-Гарант» в сумі 145 000 грн.00 коп., а тому з відповідача на його користь підлягають стягненю 286 532 грн. 40 коп. (431 532 грн. 40 коп. - 145 000 грн.00 коп. = 286 532 грн. 40 коп.). Також ним понесені витрати 10 000 грн. 00 коп. на проведення автотоварознавчого дослідження, які просить стягнути з відповідача на його користь. В судове засідання позивач [PERSON] /його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 14.04.2025 року (а.с.77), повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надав до суду заяву від 14.08.2025 року про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою місця проживання, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду. Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вирішуючи даний спір відповідно до встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, чинній на день настання страхового випадку та виникнення права на отримання страхового відшкодування, а також положеннь ст. 22, ч.ч.1, 2, 4 ст. 1166, ч.2 ст. 1192, ч.ч.1,2 ст. 1187, п.1 ч.1 ст. 1188, ст. 1194 ЦК України. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (п.2.1 ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі (ст.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Положеннями пунктів 7.36-7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року № 1074/8395 встановлені підстави та порядок розрахунку коефіцієнта фізичного зносу. Значення Е (коефіцієнту фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ. Встановлено, що на час ДТП вік автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] ,2023 р.в., склав 1 рік, відповідно, КФЗ не застосовується. Судом встановлено, що 03.09.2024 року о 15 год. 08 хв. на пр.Григоренка, 26 в м.Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої [PERSON] , керуючи автомобілем Кіа, д.н.з. [NUMBER] , у порушення п.п.2.3. б, 10.3 ПДР України не була уважною, не надала перевагу в русі автомобілю Пежо, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є позивач, що рухався в попутному напрямку по тій самій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, внаслідок чого здійснила з ним зіткнення (а.с.8-11, 12-18, 20-21). Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 18.09.2024 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі, визначеному санкцією вказаної статті - 850 грн. 00 коп., й із тексту постанови вбачається, що під час розгляду справи [PERSON] вину у вказаному правопорушенні визнала (а.с.20-21). Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`Язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Автомобіль, яким керувала [PERSON] , Кіа, д.н.з. [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди 03.09.2024 року, цивільно-правова відповідальність якого, як власника, була застрахована в ТзДВ СК «Альфа-Гарант»відповідно до Договору обов`язкового страхування страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Поліс № 221531046, із лімітом відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 160 000 грн. 00 коп. (а.с.19). У зв`язку із пошкодженням належного позивачу автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , позивач 04.09.2024 року звернувся до страховика власника автомобіля Кіа, д.н.з. [NUMBER] , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, й із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.22, 23). Відповідно до Висновку № 32/24 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу, яке проведено на замовлення [PERSON] , визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого при ДТП 03.09.2024 року становить 351 878 грн. 26 коп. (а.с.26-63). 31.10.2024 року між [PERSON] та ТзДВ СК «Альфа-Гарант» укладено угоду про розмір страхового відшкодування, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаною ДТП 03.09.2024 року визначається з урахуванням франшизи, яка складає "нуль", в розмірі 145 000 грн. 00 коп., тобто в межах ліміту відповідальності, та виплатою 18.11.2024 року коштів в сумі 145 000 грн. 00 коп. (а.с.24, 25). Після вказаної ДТП позивач звернувся до ТОВ «Автопасаж», в якого був придбаний автомобіль Пежо, д.н.з. [NUMBER] , для проведення ремонтних робіт, вартість яких визначена на 90 найменувань в сумі 431 532 грн. 40 коп., який є дійсний до сплати протягом двох днів, що підтверджується Рахунком № П_СчТО38403 від 10.10.2024 року (а.с.65-66). Позивач визнає, що ним не сплачено загальну суму 431 532 грн. 40 коп. за Рахунком № П_СчТО38403 ТОВ «Автопасаж» від 10.10.2024 року для проведення ремонтних робіт пошкодженого автомобіля, що впливає на висновки суду й наслідки розгляду справи, її часткова оплата відбулась такими сумами: 145 000 грн.00 коп. - страховиком відповідача, 141 363 грн. 60 коп. - особисто позивачем. Так, 18.11.2024 року ТзДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило позивачу 145 000 грн.00 коп. страхового відшкодування (а.с.25), які позивачем 19.11.2024 року були перераховані на рахунок ТОВ «Пассаж» для ремонту автомобіля (а.с.67). Крім того, позивачем 05.12.2024 року за ремонт автомобіля було перераховано на рахунок ТОВ «Пассаж» 141 222 грн. 40 коп. (а.с.68), однак повністю здійснити оплату проведеного ремонту 431 532 грн. 40 коп. він не має змоги, оскільки фактичні витрати на відновлювальний ремонт автомобіля перевищуватимуть розмір відшкодування, виплаченого ТзДВ СК «Альфа-Гарант» в сумі 145 000 грн.00 коп., а тому з відповідача на користь позивача просить стягнути 286 532 грн. 40 коп. (431 532 грн. 40 коп. - 145 000 грн.00 коп. = 286 532 грн. 40 коп.), як різницю між відновлювпальним ремонтом (431 532 грн. 40 коп.) на виплаченим страхови відшкодуванням (145 000 грн.00 коп.). Проте, суд вцілому не погоджується із позицією позивача. Так, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача водія автомобіля Кіа, д.н.з. [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди 03.09.2024 року була застрахована в ТзДВ СК «Альфа-Гарант»відповідно до Договору обов`язкового страхування страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Поліс № 221531046, із лімітом відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну - 160 000 грн. 00 коп., що визнається позивачем, покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування (15 000 грн.00 коп.) на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Така підстава слугує частковій відмові позивачу у позові до [PERSON] в частині вимоги 15 000 грн. 00 коп., яка охоплюється сумою (лімітом) страхування 160 000 грн. 00 коп., із яких виплачено лише 145 000 грн. 00 коп. (160 000 грн. 00 коп. - 145 000 грн. 00 коп. = 15 000 грн. 00 коп.), й доводи позивач про укладену угоду між ТзДВ СК «Альфа-Гарант» та [PERSON] про розмір страхового відшкодування від 31.10.2024 року, якою сторони угоди погодили суму страхового відшкодування в сумі 145 000 грн. 00 коп., не можуть покладатися в обов`язок страхувальника на відшкодування частини страхового відшкодування, яка не виплачена страховиком вцілому, й така сума 15 000 грн. входить в загальний ліміт відповідальності страховика, яким ліміт визначений в сумі 160 000 грн.00 коп. (145 000 грн. 00 коп. + 15 000 грн.00 коп. = 160 000 грн. 00 коп. Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Так, відповідно до Постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Вирішуючи вимогу позову про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу, проведений за замовленням позивача Висновок № 32/24 від 27.10.2024 року про визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , яким визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого при ДТП 03.09.2024 року в сумі 351 878 грн. 26 коп. (без ПДВ) (а.с.26-33), оскільки він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мін`юстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку, відповідно повинен бути покладений в основу цього рішення. Суд, також враховує, що позивачем сплачено за відновлення (ремонт) автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , шляхом: перерахування коштів на рахунок ТОВ «Пассаж» в сумі 141 222 грн. 40 коп. (а.с.68), що підтверджується платіжною квитанцією, а не 141 363 грн. 60 коп, як зазначає, й 145 000 грн. 00 коп. - сплачена страховиком відповідача сума страхового відшкодвання, що вцілому становить 286 222 грн. 40 коп., тобто в межах суми Звіту про оцінку вартості (розміру) збитків (351 878 грн. 26 коп. (без ПДВ)), загальна ж сума, яку позивач просить стягнути 431 552 грн. 40 коп., тобто за Рахунком від 10.10.2024 року на 90 найменуваньТОВ «Пассаж» (а.с.65-66), у якому зазначено, що такий Рахунок дійсний на прозі двох днів (а.с.65-66), й загальна сума за таким рахонком 431 552 грн. 40 коп. позивачем не сплачена, проведений позивачем Звіт про оцінку вартості (розміру) збитків на суму 351 878 грн. 26 коп. (без ПДВ) (а.с.26-33), є меншою, аніж та сума, яку визначено Рахунком від 10.10.2024 року ТОВ «Пассаж» на суму 431 552 грн. 40 коп. на ремонт автомобіля, який не є експертним висновком (а.с.65-66). Водночас, позивач не підтвердив про понесені ним витрати в сумі 431 552 грн. 40 коп. за рахунком про ремонт автомобіля, адже вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати, й судам у таких випадках з`ясовує наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ, позивачем частково підтверджені витрати на загальну суму 286 222 грн. 40 коп. (а.с.67, 68). Відтак з відповідача підлягає стягненню різниця між лімітом відповідальності страховика (160 000 грн.00 коп.) та вартістю відновлювального ремонту 351 878 грн. 26 коп., яка підтверджена проведеним Висновком № 32/24 експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу, яке проведено на замовлення [PERSON] , й вказаним висновком визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля Пежо, д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого при ДТП 03.09.2024 року становить 351 878 грн. 26 коп. (без ПДВ), що становить 191 878 грн. 26 коп. (351 878 грн. 26 коп. - 160 000 грн.00 коп. = 191 878 грн. 26 коп.). У відповідності до п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Таким чином, особою, відповідальною за завдані у даному випадку збитки, згідно з положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах визначеного розміру страхового відкодування та ліміту такого страхового відшкодування, передбаченого вказаним Законом, є як відповідач, так й третя особа, вимогу до якої позивачем не пред"явлено. Так, відповідно до ст. 36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Так, зважаючи на положення ст.36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", визначені правові позиції ВС у подібнах правовідносинах(постанова КГС у складі Верховного Суду від 6 липня 2018 року у справі № 924/675/17), у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суду необхідно виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової авто-товарознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Інші доводи сторін, які наведені у позові, в межах наданих стороною доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України й понесений позивачем судовий збір згідно ціни позову в сумі 286 532 грн. 40 коп. (2 865 грн. 32 коп.), а також витрати на оцінку пошкодженого майна (10 000 грн. 00 коп.) стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов задоволено частково на 66,986% (286 532 грн. 40 коп. - ціна позову, сума задоволеної вимоги - 191 878 грн. 26 коп., що складає 66, 96%), відтак зі сплаченого судового збору згідно ціни позову 2 865 грн. 32 коп., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 66, 96% сплаченого судового збору, що становить 1 918 грн. 40 коп., й з понесених витрат на оцінку пошкодженого майна 10 000 грн. 00 коп. 66, 96%, що становить 6 669 грн. 00 коп. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 23, 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial