Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до Київської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що 16.09.2024р. [PERSON] виявила, що у дворі багатоквартирного будинку, за адресою: [ADDRESS] , на належний їй транспортний засіб марки "КІА" д.н.з. [NUMBER] впало дерево. Таким чином, в результаті вищезазначеної події автомобіль "КІА" д.н.з. [NUMBER] отримав значні пошкодження, а позивачу було завдано матеріальних збитків. Позивач зазначає, що з огляду на те, що дерево, яке впало на її автомобіль, знаходилось на землі комунальної власності та не передавалось в управління чи на облік жодному балансоутримувачу, відповідальним за майнову шкоду, завдану позивачу внаслідок падіння на її автомобіль дерева, є орган місцевого самоврядування - Київська міська рада. З врахуванням зазначеного, позивач звернулась до суду, оскільки останній було завдано матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з тим, що відповідачем належним чином не забезпечено організацію роботи щодо обліку зелених насаджень, проведення їх інвентаризації та періодичних наглядів, видалення аварійних зелених насаджень, за адресою м. Київ, пров. Івана Мар`яненка 13, визначення балансоутримувача дерева, яке впало на авто. Відтак, позивач просить суд: - стягнути з Київської міської ради на користь [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 73 184,43 гривень; - стягнути з Київської міської ради на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень та стягнути судові витрати. 10.02.2025 ухвалою суду позов було залишено без руху. 19.02.2025 позивачем було виправлено недоліки. Ухвалою судді від 21.02.2025 у справі відкрито провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. У квітні 2025 відповідачем було подано візив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов не містить жодного доказу, що саме діями чи бездіяльністю Київської міської ради завдано матеріальної та моральної шкоди позивачу, оскільки організація благоустрою населених пунктів не належить до повноважень Київської міської ради. Відповідні положення містяться в постанові Верховного Суду від 4 вересня 2019 року по справі № 200/22129/16-ц, від 4 квітня 2018 року у справі № 2-1474/11-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 554/14547/14-ц та від 25 лютого 2019 року у справі № 466/4051/15-ц . Так, представник відповідача стверджує, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відтак, представик відповідаача вказує, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, позивачем ніяким чином не доведено, що саме діями чи бездіяльністю Київської міської ради, завдано матеріальних та моральних збитків, а тому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог до Київської міської ради. 07.05.2025 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому останній не погоджувався з позицією представника відповідача, оскільки дерево яке впало на автомобіль позивача знаходилось на землі комунальної власності та не передавалось в управління чи на облік балансоутримувачу, а тому відповідальним за майнову шкоду є саме орган місцевого самоврядування. 12.05.2025 представником відповідача були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивачем не доведено протиправності дій чи бездіяльності Київської міської ради, яка б полягала у порушенні конкретних норм законодавства чи місцевих правил благоустрою щодо утримання зелених насаджень. Також, у позові ніяким чином не зазначено, у чому конкретно полягала бездіяльність міської ради. Відсутній причинно-наслідковий зв`язок: немає прямого зв`язку між незрозуміло якою бездіяльністю міської ради та падінням дерева, що призвело до пошкодження автомобіля. У даному випадку, позивачем не доведено протиправності дій чи бездіяльності Київської міської ради, наявності причинно-наслідкового зв`язку між цими діями/бездіяльністю та завданою шкодою, а також вини відповідача, що є обов`язковими елементами деліктної відповідальності згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України та підтверджується практикою Верховного Суду (постанови від 22.05.2018 у справі № 915/1015/16). Твердження позивача про відсутність доказів визначення балансоутримувача не звільняє позивача від обов`язку довести, що саме Київська міська рада була зобов`язана безпосередньо утримувати дерево, яке стало причиною шкоди, або що саме її бездіяльність призвела до відсутності такого балансоутримувача. Відповідач вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження того, що обов`язок з утримання вказаного об`єкта благоустрою покладається саме на Київську міську раду, а не на іншу юридичну особу або комунальне підприємство. Окрім цього, зазначено, що безпосередня організація та контроль за благоустроєм, включаючи озеленення та охорону зелених насаджень, віднесені до повноважень саме виконавчих органів міської ради (виконавчого комітету, управлінь, відділів тощо), а не до колегіального представницького органу -Київської міської ради. Також, представник звернув увагу, що зелені насадження знаходяться на території, що є комунальною власністю, а тому міська рада як орган місцевого самоврядування є належним відповідачем у справі, є передчасними та не відповідають наведеним нормам матеріального права. Орган місцевого самоврядування здійснює контроль за станом благоустрою в межах своїх повноважень. Однак, здійснення загального контролю не означає автоматичної відповідальності за кожне порушення або завдання шкоди, пов`язане з об`єктами благоустрою. Позивач не довів, що Київська міська рада мала конкретний обов`язок щодо безпосереднього утримання саме цього дерева та що її бездіяльність у цьому призвела до його падіння, а сам факт відсутності балансоутримувача, за відсутності доказів протиправної поведінки Київської міської ради як представницького органу, не є достатньою підставою для її відповідальності. Враховуючи вищевикладене, а також, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що саме дії чи бездіяльність Київської міської ради призвели до падіння дерева та, як наслідок, завдання шкоди її транспортному засобу, а тому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову до Київської міської ради. 21.05.2025 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Представник позивача в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував щодо задоволення позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 16.09.2024р. [PERSON] виявила, що у дворі багатоквартирного будинку, за адресою: м. Київ, пров. Івана Мар`яненка, 13, на належний їй транспортний засіб марки "КІА" д.н.з. [NUMBER] впало дерево. Дана подія підтверджується Довідкою Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 25.09.2024 року про результати проведення перевірки заяви гр. [PERSON] та фотографіями з місця події. В результаті вищезазначеної події автомобіль "КІА" д.н.з. [NUMBER] отримав значні пошкодження, а позивачу завдано матеріальних збитків. Так, позивач посилається на те, що відповідно до Звіту №2041 Про визначення вартості матеріального збитку автомобіля КІА SРОRТАСЕ реєстраційний номер № [NUMBER] від 27.01.2025р., виконаного ФОП [PERSON] , вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля КІА KA6053CT, реєстр. № [NUMBER] , внаслідок пошкодження при падінні дерева, станом на 16.09.2024 (на дату пошкодження), складає: 57 725,86 гривень. Відповідно до Ремонтної калькуляції №2041 від 27.01.2025р. вартість ремонту КІА SРОRТАСЕ, реєстр. № [NUMBER] , внаслідок пошкодження при падінні дерева становить 73184,43 гривень. Позивач зазначає, що 16.01.2025р. адвокатом Жуком А.М. надіслано до Київської міської ради адвокатський запит стосовно надання інформації про балансоутримувача зелених насаджень, що знаходяться між будинками за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Відповідно до відповіді на адвокатський запит адвоката Жука А.М., наданої Печерською в місті Києві державною адміністрацією вих.№105-768 від 21.01.25р., стосовно надання інформації про балансоутримувача зелених насаджень, що знаходиться між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , зазначено, що балансоутримувач зелених насаджень, що знаходиться за вказаною адресою не встановлений, паспорта об`єктів благоустрою відсутні. Відтак, позивач вважає, що дерево, яке впало на автомобіль позивача, знаходилось на землі комунальної власності та не передавалось в управління чи на облік жодному балансоутримувачу, відповідальним за майнову шкоду, завдану позивачу внаслідок падіння на її автомобіль дерева, є орган місцевого самоврядування - Київська міська рада. У зв`язку з тим, що відповідачем належним чином не забезпечено організацію роботи щодо обліку зелених насаджень, проведення їх інвентаризації та періодичних наглядів, видалення аварійних зелених насаджень, за адресою [ADDRESS] , визначення балансоутримувача дерева, яке впало на авто та оскільки вказана бездіяльність відповідача призвела до матеріального збитку позивача, через падіння сухого дерева на її автомобіль. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16 у спірних деліктних право відносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Так, частиною 2 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (далі по тексту - Закон) передбачено, що підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право: звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», елементами (частинами) об`єктів благоустрою є зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях. Відповідно до п. 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105, до елементів благоустрою віднесено, зокрема, зелені насадження (у тому числі, снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях. Згідно до абз. 1 п. 2.1 Правил утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів України, затверджених Наказом № 105 Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року, балансоутримувач - спеціально вповноважені на конкурсних засадах державними чи місцевими органами влади підприємства, організації, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень на підпорядкованих територіях зеленого господарства. Відповідно зі ст. 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. За приписами ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Також, п. 5 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. Пунктами 3, 7 статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено окремий порядок щодо охорони та утримання зелених насаджень, відповідно до якого видалення дерев, кущів, газонів і квітників здійснюється в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади. Відповідно до п. 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належним доглядом за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону, організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону, посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону. Частиною четвертою статті 28 Закону визначено, що негайне видалення пошкоджених дерев або кущів (їх частин) може здійснюватися підприємствами, установами, організаціями або громадянами в разі, якщо стан таких пошкоджених зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян, а також майну громадян та/або юридичних осіб. Так, згідно з п.п. 7 ч. 1 ст. 30 Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян. Згідно з п. 3.1.4 Правил благоустрою міста Києва, прийнятих рішенням Київської міської ради № 1051/1051 від 25.12.2008, утримання та благоустрій територій підприємств, установ, організацій та присадибних ділянок громадян, прибудинкових територій багатоквартирних та малоповерхових житлових будинків, належних до них будівель та споруд проводиться власником або балансоутримувачем цього будинку, або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачами укладені відповідні договори на утримання та благоустрій прибудинкових територій. Таким чином, відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності є балансоутримувачі зелених насаджень, уповноважені органами місцевого самоврядування підприємства, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень. Враховуючи викладене, суд погоджується з позицією сторони відповідача, що організація благоустрою населених пунктів не належить до повноважень Київської міської ради. Таким чином, з зазначеного, вбачається, що сторона позивача звернулась до суду до неналежного відповідача, оскільки організація благоустрою населених пунктів не належить до його повноважень. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України, належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З врахуванням зазначеного, судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до неналежного відповідача. Окрім цього, вбачається, що станом на день розгляду справи стороною позивача не доведено, що саме дії або бездіяльність відповідача призвели до завдання їй моральної та матеріальної шкоди, а тому в контексті зазначеного, суд вважає доводи позивача необґрунтованими. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з неналежним відповідачем та не доведеності причино-наслідкового зв`язку, що саме Київською міською радою, завдано шкоду стороні позивача. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed