Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищенаведеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем одружились 10.04.2010 року. Від спільного проживання у шлюбі в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO] . Позивачка зазначає, що на даний момент подружнє життя не складається так, як би хотілося. Останні три роки сторони спільно не проживають. Відсутні спільні інтереси, сторони стали чужі один для одного і не можуть дійти спільної згоди. Фактично шлюб існує лише формально і на даний час сторони подружніх відносин не підтримують. Тому позивачка змушена звернутися до суду, просить шлюб розірвати, дітей залишити разом із нею. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 01.08.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивачка подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач подав до суду заяву, згідно якої позов визнає, не заперечує щодо розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони 10.04.2010 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 76, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 4). Від спільного проживання в сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] (а.с. 5) та син [PERSON] - [INFO] (а.с. 6). Згідно із ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім`ї, що призвело до того, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, покладення судом обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення не відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 Сімейного кодексу України і суперечить його інтересам. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання сина [PERSON] - [INFO] , то суд приходить до таких висновків. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема статтями 31 та 32 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою, а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, згідно із ч.4 ст.29 ЦК України. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Син [PERSON] - [INFO] на даний час досяг чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання сина [PERSON] - [INFO] необхідно відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed