Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

01.04.2024 позивачка звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності: - на 1/2 частину нежитлової будівлі [ADDRESS] , площею 106,4 кв. м.; - \~ \~ \~ \~на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.; - \~ \~ \~ \~на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м.; - \~ \~ \~ \~на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м.; - \~ \~ \~ \~на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. м. Також просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 листопада 1993 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Відділом ЗАГСу Дрогобицького міськвиконкому, про що складено відповідний актовий запис № 660, свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . В 1996 році [PERSON] та [PERSON] виїхали за кордон. Позивачка та Відповідач позичили 3000 доларів США для поїздки під 10 відсотків, працював Відповідач до 1999 року. 23 грудня 1999 року Відповідач був засуджений на 5 років за вчинення кримінального правопорушення. Відбував покарання у США по 2004 рік, після чого його депортували в Україну у зв`язку з вчиненим злочином. На адвоката, наданого на захист чоловіка та відновлення його міграційних прав в США Позивачкою було витрачено 25 тисяч доларів. Перед вчиненням злочину у подружжя було 47 тисяч доларів США. 15 тисяч доларів США було відшкодовано потерпілому на пластичну операцію в процесі кримінального провадження, що не покрила держава. З адвокатами договір укладала Позивачка, а також здійснювала всі оплати. З 2004 року Відповідач проживає в Україні. В той же час, з 1996 року [PERSON] постійно працювала на різноманітних роботах. До 2001 року вона працювала неофіційно, а з 2001 офіційно та сплачувала податки по причині того, що почала процес отримання Зеленої карти (Green card). Позивачка приїжджала в Україну у 2008, 2010 та 2015 роках, що підтверджується спільними фотографіями та паспортом [PERSON] . В 2010 році Позивачка надавала Відповідачу довіреність, а в подальшому і в 2015 році остання також надала довіреність своєму чоловіку на відчуження майна терміном на 10 років (у 2017 році Відповідачем було передоручено повноваження [PERSON] іншим особам). На даний час довіреність, яка надана Позивачкою Відповідачу у 2015 році та передоручення повноважень у 2017 році припинено на підставі заяви про скасування. До 2016 року [PERSON] та [PERSON] спілкувались по телефону як подружжя, після чого Відповідач почав ігнорувати дзвінки та заблокував Позивачку. [PERSON] намагалася врегулювати стосунки, але чоловік уникав спілкування з нею і дітьми. Вказує, що з 2015 року [PERSON] перестав спілкуватися зі своїми дітьми. У 2022 році, коли Відповідач сказав, що не має бажання спілкуватися із сім`єю, постало питання про поділ майна, яке придбано за кошти Позивачки і оформлено на ім`я Відповідача, яким останній продовжує користуватися та отримує прибуток з оренди нежитлових приміщень. Зазначає, що будучи в США, позивачка пересилала відповідачу грошові кошти на придбання майна, через Український банк в Стемфорді через відкриті рахунки дітей в Україну Відповідачу, а саме: -через рахунок № [NUMBER] , який належав [PERSON] (дочці), [PERSON] за період з 27 травня 2004 року по 23 червня 2008 року переслала [PERSON] кошти на загальну суму 191 900 дол. США; -через рахунок № [NUMBER] , який належав [PERSON] (сипу) [PERSON] за період з 27 травня 2004 року по 29 грудня 2008 року переслала [PERSON] кошти на загальну суму 117 640 дол. США. Крім цього, позивачка передавала кошти на рахунок [PERSON] [NUMBER] дол. США та здійснювала переказ з рахунку Dominic Shawella 25 000 дол. США. Також неодноразово перекази були здійснені через [PERSON] . Позивачка стверджує, що переправляла меблі для квартири [ADDRESS] та все рухоме майно, яке знаходиться в даній квартирі було придбано за кошти, зароблені Позивачкою на загальну суму 35 000 дол. США. В 2008 році Позивачка привезла із США 28 000 дол. США, а в 2010 році коли їхала з України в США залишила 10 000 дол. СІІІА. В 2015 році Позивачка залишила [PERSON] близько 5000 дол. США. Також як вбачається із заяви [PERSON] , засвідченої нотаріусом штату Коннектикут Конні С. Фейр 26.04.2023 року, в період з 2000 року по 2010 рік він та його друзі допомагали [PERSON] фінансово, а саме близько 400 дол. США на тиждень. Таким чином, всі кошти за період з травня 2004 року по грудень 2007 року, які надавали [PERSON] . [PERSON] разом зі своїми друзями, були передані Позивачкою в Україну для придбання всього вищевказаного спірного майна. Звертають увагу суду на те, що сума вказаних коштів лише за період з травня 2004 року по грудень 2007 року становила близько 73 600 дол. США, які належали [PERSON] . Позивачка запропонувала Відповідачу переоформити все майно на дітей із умовою довічного користування всім майном і отримання з нього прибутку від оренди даних приміщень, але [PERSON] відмовився від такої угоди. Зазначає, що позивачкою було вжито всі шляхи мирного врегулювання спору щодо сімейних цінностей між сторонами та спільними дітьми. Однак, [PERSON] відмовляється від спілкування із [PERSON] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2022 року по даній справі шлюб між Позивачкою та Відповідачем розірвано. 23 лютого 2022 року від КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МЕТІ та ЕО» мною було отримано відповідь на адвокатський запит № 339, згідно якої позивачці було надано копії технічної документації та правовстановлюючих документів на нерухоме майно, власником (співвласником) якого являється [PERSON] , а саме: - \~ \~ \~ \~нежитлове приміщення № 9 за адресою: [ADDRESS] , площею 123,1 кв. м., яке було придбано 19.10.2006 року за 40521 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу частини нежитлової будівлі від 19.10.2006 року; станом на даний час приміщення має площу 106,4 кв. м.; - \~ \~ \~ \~будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м., який було придбано 21.04.2005 року за 32100 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу будинку від 21.04.2005 року; - \~ \~ \~ \~квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 102,7 кв. м., житловою площею 75,2 кв. м., яка була придбана 02.08.2004 року за 29900 гри. як зазначено в договорі купівлі - продажу. Протягом 2004 року Позивачка передавала кошти для ремонту, добудови до даної квартири та облаштування до мансарди; 19.05.2005 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради було надати [PERSON] дозвіл на ведення проектування та реконструкції горища над вказаною приватизованою квартирою під мансардні приміщення, після чого останньому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.09.2005 року, загальна площа квартири станом на даний час становить 164,2 кв. м.; житлова площа 127,3 кв. м.; - \~ \~ \~ \~нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м., вартістю 64 060 грн. (згідно договору купівлі - продажу), яке було придбано 06.08.2004 року; - \~ \~ \~ \~нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. м., яке було придбано 06.11.2007 року. Однак, до 06.11.2007 року дане нежитлове приміщення мало загальну площу 246,2 кв. м., однак, зареєстровано на двоюрідну сестру останнього. Уже 06.11.2007 року було здійснено поділ зазначеного нерухомого майна, згідно чого Відповідач став власником лише 123,1 кв. м. Так як Позивачка вважала, що вказане нерухоме майно є її особистою приватною власністю, то нею до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області було подано позов про визнання майна особистою приватною власністю. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 15.08.2023 року у справі № 442/4566/22 задоволено позов, а саме визнано особистою приватною власністю [PERSON] нерухоме майно: нежитлове приміщення № 9 [ADDRESS] ; будинок по [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; нежитлове приміщення по [ADDRESS] ; нежитлове приміщення [ADDRESS] . Поряд з цим, постановою Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 року у справі №442/4566/22 скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суд від 15.08.2023 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У той же час, з постанови Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 у справі №442/4566/22 встановлено, що за результатом апеляційного судового розгляду суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно (яке є також предметом спору в даній справі) було придбане сторонами з серпня 2004 року по грудень 2007 року, тобто у період часу, коли сторони перебували у шлюбі, підтримували подружні відносини, виховували дітей, оскільки протилежного судом не встановлено. У цьому контексті, на переконання колегії суддів Львівського апеляційного суду, долучена до справи нотаріально посвідчена згода подружжя від 11.08.2010 на укладення договорів (копій якої також долучається до позовної заяви), у якій позивачка констатувала, що рухоме та нерухоме майно, яке буде придбане відповідачем, буде придбане за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, підтверджує, що спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя, оскільки сторони і у 2010 році не мали непорозумінь з приводу доходів чи власності сім`ї (подружжя), при цьому, гака угода (тобто згода подружжя, підписана [PERSON] від 11.08.2010, на укладення договорів) позивачем була укладена значно пізніше придбання спірного майна. Отже, оскільки вищевказане спірне нерухоме майно, а саме квартира, будинок та нежитлові приміщення були придбані за час шлюбу, вони є спільною сумісною власністю подружжя, що також підтверджено постановою Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 у справі №442/4566/22 і дана обставина згідно положень статті 82 ЦПК України є преюдиційною і такою, що не підлягає доказуванню в даній справі. Просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Ухвалою судді від 02.04.2024 забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно належне на праві власності відповідачу. Ухвалою від 03.04.2024 в зазначеній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, яке неодноразово відкладалось. 06.05.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що будинок [ADDRESS] є батьківською хатою відповідача, яка фактично була йому подарована батьком, і, хоча, був укладений договір купівлі-продажу, відповідач жодних коштів за нього не сплачував, а тому вважає цей будинок особистою власністю відповідача [PERSON] 11.11.2024 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою від 11.11.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє адвокат Юхименко Руслана Іванівна, до [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Коцан Руслан Мар`янович, про поділ спільного сумісного майна подружжя, - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою від 25.11.2024 в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Юхименко Р.І. про прийняття зустрічного позову відмовлено, повернуто зустрічний позов з додатками [PERSON] . В задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Юхименко Р.І. про звернення з судовим дорученням відмовлено. Закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті, суддею одноособово на 17.12.2024. 17.12.2024 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю в розгляді іншої справи. 17.12.2024 у зв`язку з неявкою сторін та їх представників розгляд справи було відкладено на 23.01.2025. 23.01.2025 представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в розгляді іншої справи, 23.01.2025 представником відповідача подано заяву з процесуальних питань, клопотання про приєднання доказів висновку експерта з приводу ринкової вартості спірного нерухомого майна. В заяві зазначає, що за час перебування в шлюбі сторонами було набуте майно як в Україні, так і в США, що позивачкою приховано під час подання даного позову. Зокрема, позивачкою [PERSON] придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відкритим іпотечним договором від 08.12.2005, Віктриою іпотекою від 15.04.2021, звільненням від іпотеки від 15.05.2020, повідомленням про сплату кредиту від 17.04.2018, розрахунковою відомістю Дператаменту ЖКГ та містобудування. Також позивачкою було придбано автомобіль Хюндай Елантра, 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США що підтверджується свідоцтвом про право власності на цей автомобіль №03445449702 від 21.01.2014. Вважає, що таке майно також повинно бути включене до переліку майна, яке підлягає поділу. 23.01.2025, 25.02.2025 у зв`язку з неявкою сторін та їх представників розгляд справи було відкладено на 01.04.2025. 01.04.2025 представником позивача подано клопотання про долучення доказів документів щодо поділу майна подружжя в США. 01.04.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 01.05.2025 у зв`язку з відсутністю у представника позивача нотаріального перекладу долучених документів 01.05.2025 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю в розгляді іншої справи та відсутністю перекладу долучених стороною позивача доказів. 01.05.2025 продовжено перерву 26.05.2025. 26.05.2025 представником позивача подано переклад долучених доказів, у зв`язку з чим продовжено перерву до 06.06.2025 за клопотанням представника відповідача для ознайомлення з такими доказами. 05.06.2025 представником позивача подано клопотання про долучення доказів договору іпотеки від 15.04.2021 з перекладом, у зв`язку з чим продовжено перерву до 30.07.2025 за клопотанням представника відповідача для ознайомлення з такими доказами. В судовому засіданні 30.07.2025 представник позивача позов підтримує з підстав, наведених у позовній заяві. Стверджує, що усе нерухоме майно було придбано виключно за кошти позивачки, однак, оскільки остання надавала згоду відповідачу на придбання майна, тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, про що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Поряд з цим, звертає увагу, що майно, яке придбане позивачкою в США є її особистою приватною власністю, оскільки жодної згоди від відповідача на придбання цього майна позивачка не отримувала. Крім цього, таке майно, зокрема, житловий будинок, було придбане в іпотеку, яка на сьогоднішній день не виплачена. В той же час, позивачка звернулась до суду в США з приводу визнання цього майна її особистою власністю та стягнення з відповідача на її користь пересланих нею грошових коштів. Просить позов задоволити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, оскільки дата судового засідання була погоджена, зокрема, з представником відповідача під час оголошення перерви в судовому засіданні, яке відбувалось 06.06.2025, а також шляхом отримання судової повістки в системі "Електронний суд". Крім цього, представник відповідача адвокат Юхименко Р.І., перед початком судового засідання та спробі секретаря судового засідання зв`язатись з останньою через систему ВКЗ, повідомила, що не може розмовляти і для проведення відеоконференції на зв`язок не вийшла. При таких обставинах, суд визнав неявку відповідача та його представника неповажною та здійснив розгляд справи у їхній відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому щлюбі з 18.11.1993 і рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 10, 43-44/. При розірванні шлюбу питання поділу спільного майна між сторонами не вирішувалося. Як встановлено матеріалами справи на праві приватної власності [PERSON] належить: - 9/100 частин нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 29.11.2005 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.48-50/. - 1/10 частина нежитлової будівлі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.10.2006 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.51-52/. - будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 21.04.2005 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.65-69/. - квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 02.08.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.70-81/. - нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06.08.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с.82-91/. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 15.08.2023 року у справі № 442/4566/22 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та визнано особистою приватною власністю [PERSON] нерухоме майно: нежитлове приміщення № 9 [ADDRESS] ; будинок по [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; нежитлове приміщення по [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] , а.с. 102-106. Поряд з цим, постановою Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 року у справі №442/4566/22 скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суд від 15.08.2023 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а.с. 107-111. З постанови Львівського апеляційного суду від 16.01.2024 у справі №442/4566/22 встановлено, що за результатом апеляційного судового розгляду суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно (яке є предметом спору в даній справі) було придбане сторонами з серпня 2004 року по грудень 2007 року, тобто у період часу, коли сторони перебували у шлюбі, підтримували подружні відносини, виховували дітей. У цьому контексті, на переконання колегії суддів Львівського апеляційного суду, долучена до справи нотаріально посвідчена згода подружжя від 11.08.2010 на укладення договорів (а.с. 16), у якій позивачка констатувала, що рухоме та нерухоме майно, яке буде придбане відповідачем, буде придбане за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, підтверджує, що спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя, оскільки сторони і у 2010 році не мали непорозумінь з приводу доходів чи власності сім`ї (подружжя), при цьому, така угода (тобто згода подружжя, підписана [PERSON] від 11.08.2010, на укладення договорів) позивачем була укладена значно пізніше придбання спірного майна. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, оскільки вищевказане спірне нерухоме майно, а саме квартира, будинок та нежитлові приміщення були придбані подружжям [PERSON] за час шлюбу, вони є спільною сумісною власністю цього подружжя, що встановлено вказаним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, а відтак, в силу вимог ст. 82 ЦПК України зазначена обставина доказуванню не підлягає. За таких обставин, доводи відповідача, щодо того, що житловий будинок [ADDRESS] є його особистою приватною власністю є неспроможними. Посилання позивача на те, що відповідач не мав коштів на придбання спірного майна, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, передбачену частиною першою статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі [ADDRESS] , площею 106,4 кв. м.; на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.; на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м.; на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м.; на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. м. Вирішуючи зазначені позовні вимоги суд виходить з того, що здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). При цьому суд ураховує, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). Відповідно до висновку №023/24 оціночної будівельно-технічної експертизи від 20.12.2024, складеного судовим експертом Гринько О.І., ринкова вартість нежитлового приміщення [ADDRESS] , площею 106,4 кв. м. становить 2 608 000 грн., ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м. становить 251 000 грн.; ринкова вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м. становить 3 702 000 грн.; ринкова вартість нежитлового приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м. становить 2 044 000 грн.; ринкова вартість нежитлового приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. м. становить 2 223 000 грн., том 2 а.с. 2-101. Будь-яких заперечень щодо визначення ринкової вартості майна вказаним висновком експертизи від позивача не поступало. При цьому, суд враховує, що при складенні даного висновку експертизи, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України. Будь-яких порушень під час проведення експертизи, які б вплинули на результати дослідження такою мірою, що було б підставою для визнання висновку неналежним доказом судом не встановлено. На відміну від висновку експерта, надані позивачем довідки про оціночну вартість майна, не містять даних ким вони складені, не враховано натурного огляду такого майна, та у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України не можуть бути доказом у цивільній справі, а відтак, суд не враховує визначені у них дані при ухваленні рішення. Отже, загальна ринкова вартість нежитлових приміщень, належних подружжю Коцопей складає 6 875 000 грн. (2 608 000 грн. + 2 044 000 грн. + 2 223 000 грн.). Загальна ринкова вартість житлового будинку та квартири складає 3 953 000 грн. (251 000 грн. + 3 702 000 грн.). Таким чином загальна вартість спільного майна подружжя [PERSON] становить 10 828 000 грн. ( 6 875 000 грн. + 3 953 000 грн.). Разом з тим, у Постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №757/64512/16-ц, Верховний Суд також виходив з того, що вирішуючи спір про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й ураховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсації при перевищенні вартості частки, що підлягає виділу іншому із подружжя тощо. Суд приймає до уваги той факт, що при поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя відбувається зміна режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. При цьому, суд враховує доводи учасників справи про відсутність взаєморозуміння між колишнім подружжям [PERSON] , відсутність спілкування, конфліктні ситуації з приводу поділу спільного майн подружжя, які, на думку суду, лише зростатимуть у разі зміни режиму права спільної власності зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Суд ураховує, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 09 червня 2021 року у справі № 537/5528/16 (провадження № 61-11253св20). Тобто, як зазначено вище, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі. При поділі майна суд також враховує, що житловий будинок [ADDRESS] , хоч і є спільним майном подружжя [PERSON] , проте, був батьківським будинком відповідача, придбаний останнім у свого батька, його ринкову вартість, місце розташування. При таких обставинах, суд, враховуючи кількість нерухомого спільного майна подружжя, можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, вважає за необхідне застосувати такий спосіб поділу майна, як розподіл нерухомого майна між подружжям з урахуванням вартості такого майна, його місця розташування та частки кожного з подружжя у спільному майні, який є найбільш доцільним для сторін у справі, та вважає за можливе у порядку поділу спільного майна подружжя виділити: - позивачці [PERSON] та визнати за нею право власності на: нежитлову будівлю [ADDRESS] , площею 106,4 кв. м.; ринкова вартість 2 608 000 грн. та нежитлове приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. м., ринкова вартість якого 2 223 000 грн.; - відповідачу [PERSON] - нежитлове приміщення, що в [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м.,; ринкова вартість якого 2 044 000 грн., житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.; ринкова вартість 251 000 грн. Отже, позивачці [PERSON] виділено у власність зі спільного майна подружжя нерухоме майно на загальну суму 4 831 000 грн., а відповідачу [PERSON] на суму 2 295 000 грн., тобто різниця у вартості майна на користь позивачки складає 2 536 000 грн. Вирішуючи позов в частині поділу квартири [ADDRESS] , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м. вартістю 3702000 грн., суд враховує, що позивачка тривалий час, а саме з 1996 року проживає за межами України в США, де нею придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відкритим іпотечним договором від 08.12.2005, Відкритою іпотекою від 15.04.2021, звільненням від іпотеки від 15.05.2020, повідомленням про сплату кредиту від 17.04.2018, розрахунковою відомістю Департаменту ЖКГ та містобудування. Також позивачкою було придбано автомобіль [PERSON] , 2012 р.в., вартістю 24773,79 доларів США, що підтверджується свідоцтвом про право власності на цей автомобіль №03445449702 від 21.01.2014 (том 1 а.с. 181-192). У своїй заяві з процесуальних питань, відповідач вказує, щодо необхідності включення зазначеного майна в перелік майна, яке підлягає поділу як спільне майно подружжя. Суд враховує, що справи з іноземним елементом підсудні судам України у разі застосування сторонами договірної підсудності. Домовленість сторін щодо підсудності має бути досягнута у письмовій формі, проте, такої домовленості мі сторонами не існувало, а відтак, з врахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст.77 Закону України «Про міжнародне приватне право», здійснювати поділ цього будинку суд не вправі. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Суд приймає до уваги той факт, що на час придбання зазначеного будинку 08.12.2005, між подружжям [PERSON] існували довірливі сімейні відносини, сторони спілкувались, виховували дітей, набували майно, яке є предметом даного судового розгляду, позивач надавала відповідачу згоду на придбання та відчуження майна, вказуючи при цьому, що таке набувається для сімї та за спільні кошти подружжя. При цьому, сама ж [PERSON] , з врахуванням встановлених правовідносини між сторонами у справі № 442/7172/19 про розірвання шлюбу, повідомляла суду, що до 2016 року сторони спілкувались по телефону як подружжя, в 2008, 2010, 2015 роках вона приїжджала з США до України, а конфлікт між сторонами почався лише з 2019 року, оскільки вона зрозуміла, що позивач проживає з іншою жінкою. Зважаючи на це, доводи представника позивача про те, що [PERSON] не надавав згоди позивачці [PERSON] на придбання будинку в США, і такий будинок вона купляла виключно для себе та за особисті кошти, є необґрунтованими. При цьому, витрачені [PERSON] грошові кошти на придбання будинку в США, розмір яких судом не встановлено, виходячи з наведених норм законодавства, не можуть вважатися її особистою приватною власністю. Суд вкотре зауважує, що не здійснює поділу такого майна, однак, критично оцінює поведінку позивача щодо не зазначення про придбання такого майна та витрачених на це грошових коштів, які, з врахуванням зазначених вище вимог закону, слід враховувати при поділі майна подружжя. Як зазначено вище, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (висновок щодо застосування відповідних норм права міститься в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016, справа №6-486цс16 /ч. 4 ст. 263 ЦПК України/). За таких обставин, враховуючи, що у власності позивачки залишається згаданий житловий будинок за адресою [ADDRESS] , на придбання якого нею витрачені грошові кошти в час перебування в шлюбі з [PERSON] , в цьому будинку позивачка проживає з часу його придбання, сплачує іпотеку, та автомобіль, а відтак, суд вважає за можливе залишити у власності відповідача квартиру [ADDRESS] , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м. При цьому, суд враховує, що вартість квартири складає 3 702 000 грн., а різниця у вартості виділених часток позивачу та відповідачу становить 2 536 000 грн. (на користь позивачки). Таким чином, вартість частки, виділеної відповідачу складає на 1 166 000 грн. більше, а тому, вказану суму необхідно компенсувати відповідачем позивачу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації за відхилення вартості частки у спільному майні подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, на користь позивачки з відповідача, який позову не визнавав, підлягає стягненню сплачений нею судовий збір при подачі позову в сумі 9084,00 грн., а.с. 2. Відповідно до ч. 7 ст. 158 КПК України, вжиті судом заходи по забезпеченню позову згідно ували Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.04.2024 продовжують свою дію протягом дев`яноста днів з дня набрання судовим рішенням законної сили. Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved