Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

13 серпня 2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла заява [PERSON] , в особі представника - адвоката Степанян Лариси Валеріївни про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, у якій заявниця просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який народився у селі Шев`яківка, Великобурлуцького райоу, Харківської області, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Краснодонським МВУМВС України в Луганській області 04 лютого 2003 року, РНОКПП [NUMBER] , який помер [INFO] в м. Сорокине (Краснодон), Луганської області. Заява мотивована тим, що заявниця [PERSON] є дружиною [PERSON] , який проживав та помер на тимчасово окупованій території за адресою: [ADDRESS] . Факт смерті підтверджується довідкою про смерть від 04.06.2025 року та медичним свідоцтвом про смерть від 31.05.2025 року. Стверджує, що встановлення факту смерті необхідно їй для державної реєстрації смерті чоловіка на території України та отримання свідоцтва про його смерть. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, надали суду письмову заяву, згідно якої просять суд розглянути справу у їх відсутність, вимоги заяви підтримують та просять суд їх задовольнити. 14 серпня 2025 року на адресу суду надійшла заява про уточнення заінтересованої особи у справі, якою є Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судового виклику в електронний кабінет. Відповідно до частини другої статті 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. [INFO] заявниця [PERSON] , яка народилася у м. Краснодон, Луганської області уклала шлюб із [PERSON] , після укладення шлюбу взяла прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 03 жовтня 2018 року. Відповідно до паспорту громадянина України, серії [NUMBER] , виданого Краснодонським МВУМВС України в Луганській області 04 лютого 2003 року, [PERSON] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з медичним свідоцтвом про смерть серії 43 № 240000290 від 31.05.2025 року [PERSON] помер [INFO] на тимчасово окупованій території м. Сорокине (Краснодон) Луганська область. Відповідно до довідки про смерть [PERSON] , який народився [INFO] , помер [INFO] , місце смерті м. Краснодон «луганская народная республика». Інших доказів у заявниці немає, можливість їх отримати відсутня. Суд, приймаючи рішення у цій справі, виходить з висновків Верховного суду, зокрема, у справі № 607/1612/23. Так, у постанові від 25 жовтня 2023 року Верховний суд зазначив, вирішуючи в окремому провадженні справи про встановлення факту смерті особи після 23 лютого 2022 року на тимчасово окупованій території України, суди не можуть ігнорувати обставини, в яких опинилися заявники після повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України та об`єктивні складнощі, які можуть виникнути у них при наданні доказів на підтвердження відповідного факту. Відповідно до статті 5\~Закону України\~«Про особливості\~державної політики\~із забезпечення\~державного суверенітету\~України на\~тимчасово окупованих\~територіях у\~Донецькій та\~Луганській областях» для забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях органи державної влади та їх посадові особи, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України вживають заходів для захисту прав і свобод цивільного населення. Частиною першою статті 317\~ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Положеннями статей 3, 8, 9\~Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадян України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявниці, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованійтериторії України. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved