Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

30 червня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Казанківської селищної ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом. \~ В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у другій половині червня 2025 року йому зателефонував житель м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] , який повідомив його про наявність у нього примірника оригіналу заповіту, посвідченого 15 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О., зареєстрованого в реєстрі за №1619, згідно якого його батько [PERSON] , який помер [INFO] , за життя на випадок своєї смерті заповів йому (позивачу [PERSON] ) земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, належну йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №531196, виданого 17 грудня 2001 року Каширівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області на підставі рішення ради за №146/28 від 08 листопада 2001 року, та зареєстрованого у Казанківській районній раді в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №77. Під час зустрічі [PERSON] передав йому примірник вказаного заповіту, Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15 жовтня 2013 року, Державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 №531196, виданого 17 грудня 2001 року на ім`я [PERSON] , та свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] . Отримавши вищевказані документи, з метою оформлення спадкових прав на майно, що залишилося після смерті спадкодавця [PERSON] , 27 червня 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Донцової Н.Ю. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою нотаріуса від 27 червня 2025 року йому було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії з посиланням на пропуск установленого законом строку для прийняття спадщини. Позивач [PERSON] вважає, що шестимісячний строк для звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений ним у зв`язку з обставинами, які є об`єктивними та істотними, не залежали від його волі та спричинили неможливість своєчасно оформити спадкові права, оскільки він не є родичем або членом сім`ї\~ спадкодавця [PERSON] і на час відкриття спадщини із останнім не проживав, про існування заповіту складеного на його ім`я йому не було відомо і з часу відкриття спадщини будь-яких повідомлень від нотаріуса про закликання його до спадкування за заповітом не отримував, дізнавшись лише у червні 2025 року про заповіт одразу звернувся до приватного нотаріуса для оформлення спадкових прав за заповітом після смерті спадкодавця і саме за його заявою 27 червня 2025 року було заведено спадкову справу №74268243 (31/2025). Наголошує, що даний заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагало від нього як спадкодавця вчинення дій щодо прийняття спадщини, а тому вважає, що необізнаність про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини для нього як особи, яка не є спадкоємцем за законом першої черги, або кожної наступної черги спадкоємців за законом. Посилаючись на зазначені вище обставини позивач, просив визначити йому - [PERSON] , [INFO] , спадкоємцю за заповітом, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті спадкодавця [PERSON] ,\~що мала\~місце 20 червня 2019\~року, тривалістю у три місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 23 липня 2025 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про можливість розгляду справи в його відсутність, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач Казанківська селищна рада явку свого представника у судове засідання не забезпечила, надала суду заяву про можливість слухання справи у його відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~ Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами\~справи встановлено,\~що спадкодавець [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 21 червня 2019 року Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (копія) (а.с.12, а.с.29 спадкової справи №31/2025). За життя 15 жовтня 2013 року, [PERSON] був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О., зареєстрований в реєстрі за №1619, згідно з яким останній заповів належну йому земельну ділянку площею 7.09 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №531196, виданого 17 грудня 2001 року Каширівською сільською радою Казанківського району Миколаївської області на підставі рішення ради за №146/28 від 08 листопада 2001 року, та зареєстрованого у Казанківській районній раді в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №77, - [PERSON] , [INFO] (копія) (а.с.10, а.с.32 зворот-33 спадкової справи №31/2025). З спадкової справи №31/2025, відкритої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Донцовою Н.Ю. від 27 червня 2025 року (копія) вбачається, що спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] (а.с.26-37). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №81683414 від 27 червня 2025 року спадкові справи, після смерті [PERSON] , не заводились (а.с.29 зворот спадкової справи №31/2025). При зверненні 27 червня 2025 року спадкоємця за заповітом [PERSON] до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Донцової Н.Ю. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с.14). Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Як вбачається зі змісту правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. У постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке: «Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого\~ЦК України\~для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування. Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом». Згідно ч.4\~ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, як свідчать обставини справи, позивач [PERSON] не є спадкоємцем за законом першої черги або кожної наступної черги, заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Як встановлено матеріалами справи, що після смерті спадкодавця [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не видавалося і спадкова справа не була заведена. Відповідно до вимог\~ст.63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах\~посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5\~(далі\~Порядок №296/5), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку № 296/5). Пунктом 3.14 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, позивач [PERSON] не був повідомлений нотаріусом про наявність заповіту складеного на його ім`я. Дізнавшись про заповіт, позивач вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини, зокрема, подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, нотаріус 27 червня 2025 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через пропуск шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.14), що і стало підставою для звернення до суду. Таким чином, доводи позивача [PERSON] щодо поважності пропуску звернення про прийняття спадщини є обґрунтованим та доведеними в суді. Враховуючи викладене, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд враховуючи свободу заповіту як фундаментального принципу спадкового права, встановив, що позивачу не було відомо про існування заповіту складеного на його ім`я, спадкова справа після смерті спадкодавця не відкривалася, не були здійснені повідомлення та виклики спадкоємця за заповітом, позивач не є спадкоємцем за законом першої черги або кожної наступної черги, заповіт є єдиною підставою спадкування і подальша активна поведінка позивача дійсно свідчить про те, що він зацікавлений у прийнятті спадщини. Отже, оцінюючи доводи позивача [PERSON] про поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини за заповітом, з огляду на встановлені судом обставини та наведені норми матеріального права суд приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем [PERSON] строку прийняття спадщини, що відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України є підставою для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, в розмірі 1211 грн 20 коп.

Outcome: approved