Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У грудні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Самарівської міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бака Оксана Василівна, в якому просила визнати за нею, право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 22,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх прав після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] . [INFO] батько позивача [PERSON] помер, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 2152 від 21.02.2024 року, складений Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро). Після смерті батька відкрилася спадщина на грошові вклади та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 22,9 кв.м. з надвірними побудовами: сарай Б, літня кухня В. вбиральня Ж, водо колонка № 1, огорожа № 2-4, вимощення 1, розташований на земельній ділянці загальною площею 735 кв.м. держфонд, який він успадкував після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] та набув своє право власності на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 2-159 від 22.08.2011 року. Оскільки батьки позивача розлучилися ще у 1984 році та проживали окремо, у зазначений законодавством строк, звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського (зараз Самарівського) районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, а потім про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад в АТ КБ «ПриватБанк», а щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, то постановою нотаріуса їй було відмовлено в зв`язку з тим, що право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що виникло у нього в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та визнане заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.08.2011 року по справі № 2-1259/2011 у КП «Новомосковське БТІ» та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано не було. Як з`ясувалось, відповідно до відомостей автоматизованої системи документообігу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з 01.01.2011 року і по цей день надання відповіді цивільна справа № 2-1259/2011 за позовом [PERSON] до Новомосковського міського БТІ про визнання права власності в порядку спадкування за законом не зареєстрована. За даним номером обліковується цивільна справа про розірвання шлюбу стосовно інших осіб. Згідно відповіді на нотаріальний запит КП «НМБТІ» ДОР» № 1975/24 від 01.10.2024 року, відповідно до інвентаризаційної справи станом на 29.12.2012 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (раніше 70) є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.1953 року, виданого на підставі рішення народного суду м. Новомосковська від 14.07.1953 року, зареєстрованого в БТІ 05.08.1953 року за № 918-8. Позивачка зазначає, що на момент смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , єдиним спадкоємцем всього його майна, який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, був син померлого батько позивача [PERSON] . Оскільки його дружина (бабуся позивача) [PERSON] померла [INFO] , а інших дітей в них не було. Тому, беручи все вище зазначене, позивач була змушена звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року по справі було відкрите загальне позовне провадження по справі (а.с. 47). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року по справі було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів по справі. Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року по справі було закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Заяви, клопотання сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, згідно якої позов підтримують. Представник відповідача - Новомосковської міської ради відзиви на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце судового засідання були повідомлені належним чином, представник Новомосковської міської ради просив здійснювати розгляд справи у його відсутність та просив у разі задоволення позову не стягувати з них судовий збір. Третя особа - приватний нотаріус Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бака О.В. в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи розглядати без її присутності. На підставі ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно дост.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] [INFO] , що стверджується свідоцтвом про її народження та свідоцтвом про шлюб (а.с.9-10). [INFO] батько позивача [PERSON] помер, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 2152 від 21.02.2024 року, складений Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на грошові вклади та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 22,9 кв.м. з надвірними побудовами: сарай Б, літня кухня В, вбиральня Ж, водоколонка № 1, огорожа № 2-4, вимощення 1, розташований на земельній ділянці загальною площею 735 кв.м. держфонд, який, як на полягає позивач, він успадкував після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 22). Позивачка, у визначений законодавством строк, звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського (зараз Самарівського) районного нотаріального округу Баки О.В. із заявою про прийняття спадщини, а потім про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад в АТ КБ «ПриватБанк» У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок постановою нотаріуса їй було відмовлено, в зв`язку з тим, що право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що виникло у нього в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та визнане заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.08.2011 року по справі № 2-1259/2011 у КП «Новомосковське БТІ» та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано не було (а.с.16-18). Відповідно до відомостей автоматизованої системи документообігу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з 01.01.2011 року і по цей день цивільна справа № 2-1259/2011 за позовом [PERSON] до Новомосковського міського БТІ про визнання права власності в порядку спадкування за законом не зареєстрована. За даним номером обліковується цивільна справа про розірвання шлюбу стосовно інших осіб (а.с.21). Згідно відповіді на нотаріальний запит КП «НМБТІ» ДОР» № 1975/24 від 01.10.2024 року, відповідно до інвентаризаційної справи станом на 29.12.2012 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (раніше 70) є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.1953 року, виданого на підставі рішення народного суду м. Новомосковська від 14.07.1953 року, зареєстрованого в БТІ 05.08.1953 року за № 918-8 (а.с.32). Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, який був чинний на момент смерті [PERSON] , для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено, не спростовано учасниками справи, що на момент смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] єдиним спадкоємцем всього його майна, який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, був син померлого батько позивача [PERSON] . Оскільки його дружина (бабуся позивача) [PERSON] померла [INFO] (а.с.23), а інших дітей в них не було. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , матеріали справи не містять. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого замовником [PERSON] 23.09.2024 року, будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 22,9 кв.м. з надвірними побудовами: сарай Б, літня кухня В, вбиральня Ж, водоколонка № 1, огорожа № 2-4, вимощення 1, розташований на земельній ділянці загальною площею 735 кв.м. держфонд (а.с.33-37). Позивач, [PERSON] , є донькою померлого [PERSON] , на момент його смерті вони проживали разом, тож вона звернувся до нотаріуса для оформлення його спадкових прав на вказане вище майно, за його заявою відкрито спадкову справу № 72060916 (номер у нотаріуса 27/2024). Вказане підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 27 лютого 2024 року за № 75985688 (а.с.59). Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу\~України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58\~Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5\~Цивільного кодексу\~України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] містять дані про те, що житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 05.08.1953 року, зареєстрованого в БТІ 05.08.1953 року за № 918-8 (а.с. 79). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно ст.16 ЦК України, він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на вищевказаний житловий будинок, проте за життя належним чином не встиг оформити та зареєструвати своє право власності на нього, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , відповідно до ст.1270\~ЦК України прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла, через відсутність правовстановлюючих документів на спадковий будинок та реєстрації права власності за спадкодавцем на спірне майно, у зв`язку з чим за нею належить визнати право власності на житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті батька. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно покласти на позивача. На підставі викладено та

Outcome: approved