Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія`Європейська агенція з повернення боргів», в інтересах якого діє представник Москаленко Маргарита Станіславівна до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за Кредитним договором № 01412-01/2024 в розмірі 21 000.00 грн., з яких: 6 000.00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15 000.00 грн. - сума заборгованості за відсотками. за Кредитним договором № 10542-12/2023 в розмірі 11 196.00 грн., з яких: 3 000.00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 196.00 грн. сума заборгованості за відсотками; за Кредитним договором № 21947-11/2023 в розмірі 26 471.25 грн., з яких: 5 850.00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 20 621.25 грн. - сума заборгованості за відсотками, всього стягнути заборгованості за договорами у загальному розмірі: 58 667.25 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконала свої договірні зобов`язання за укладеними кредитними договорами, що спричинило виникнення у неї заборгованості перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція повернення боргів» (Позивачем) як новим кредитором. Позивач обґрунтовує позов тим, що між [PERSON] та низкою фінансових установ ТОВ «Стар Файненс Груп», ТОВ «Аванс Кредит» були укладені кредитні договори, які підписані відповідачем електронним підписом одноразового ідентифікатора шляхом підтвердження умов на вебсайтах кредиторів. Надання коштів здійснювалося у безготівковій формі шляхом перерахування на банківські реквізити, зазначені відповідачем. Зокрема: за кредитним договором № 01412-01/2024 від 03.01.2024, укладеним між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] , позивач набув право грошової вимоги внаслідок укладення договору факторингу № 29042024-1 від 29.04.2024, відповідно до якого первісний кредитор передав позивачу право вимоги до відповідача на суму 21 000 грн, у тому числі 6 000 грн основного боргу та 15 000 грн відсотків; за кредитним договором № 10542-12/2023 від 06.12.2023, укладеним між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] , право вимоги на суму 11 196 грн (з яких 3 000 грн основний борг та 8 196 грн відсотки) також було відступлене позивачу за договором факторингу № 29042024 від 29.04.2024; за кредитним договором № 21947-11/2023 від 16.11.2023, укладеним між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачем, право вимоги у розмірі 26 471,25 грн (з яких 5 850 грн основний борг, 20 621,25 грн відсотки) перейшло до позивача відповідно до договору факторингу № 29042024 від 24.05.2024. Усі договори факторингу підтверджують передачу прав вимоги на користь позивача, що відповідає вимогам статей 512, 514, 1077, 1079 та 1082 Цивільного кодексу України, які передбачають можливість заміни кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги (факторингу). Попри належне повідомлення відповідача про зміну кредитора, остання не виконала зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати відсотків, чим порушила умови договорів і норми статей 525, 526, 530, 599, 610, 611, 612, 625 ЦК України, що встановлюють обов`язок боржника виконувати зобов`язання належним чином та у встановлений строк. Представник позивача звертає увагу суду, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання, а лише надає право виконати його первісному кредитору. Таким чином, навіть у випадку, якщо відповідач не отримала повідомлення про передачу права вимоги, це не скасовує її обов`язок повернути кредит. Враховуючи викладене, позивач вважає, що дії відповідача, яка не сплатила надані в кредит кошти та нараховані проценти, є порушенням договірних зобов`язань, що спричинило виникнення заборгованості перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» у загальній сумі, визначеній договорами факторингу. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити. 06.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 25.05.2025 року постановлено здійснити перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.04.2025 року постановлено клопотання представника позивача про витребування доказів задоволити; витребувати у АТ «ОЩАДБАНК», а саме: інформацію щодо наявності у [PERSON] карткового рахунку відкритого у АТ «ОЩАДБАНК», станом на 16.11.2023 рік; інформацію щодо належності у [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] ; інформацію щодо належності у [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] ; інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 16.11.2023 грошових коштів у розмірі 6000.00 грн. за кредитним договором № 21947-11/2023 інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 06.12.2023 грошових коштів у розмірі 3000.00 грн. за кредитним договором № 10542- 12/2023 інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 03.01.2024 грошових коштів у розмірі 6000.00 грн. за кредитним договором № 01412-01/2024. 18.02.2025 року на адресу суд подано відзив на позовну заяву представником відповідача адвокатом Куксовим В.Г., який він мотивує тим, що що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що ґрунтуються на припущеннях, а не на належних і допустимих доказах, оскільки між відповідачем [PERSON] та первісними кредиторами ТОВ «Стар Файненс Груп» і ТОВ «Аванс Кредит» не укладалося жодних кредитних договорів у передбаченому законом порядку. Позовна заява мотивована тим, що 03 січня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» (Первісний кредитор) та [PERSON] було укладено кредитний договір №01412-01/2024 (Кредитний договір №1), який, на думку позивача, підписано електронним підписом одноразового ідентифікатора. Однак, як зазначає відповідач, вказане не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] повністю заперечує факт укладення такого договору, у тому числі з використанням одноразового ідентифікатора чи будь-якого іншого засобу електронної ідентифікації, а позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт укладення чи виконання цього договору. Відповідач звертає увагу, що за змістом п. 2.12.19 Кредитного договору №1, укладення договору можливе лише після виконання низки послідовних дій: проходження ідентифікації та верифікації особи відповідно до вимог НБУ та Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»; створення Особистого кабінету; заповнення Заявки-Анкети; отримання попереднього рішення про погодження надання кредиту у вигляді смс-повідомлення; отримання одноразового ідентифікатора для підписання договору. Проте, як наголошує адвокат Куксов В. Г., жодного доказу виконання хоча б однієї з цих дій відповідачем у матеріалах справи немає. Зокрема, відсутні дані про створення Особистого кабінету, заповнення заявки, проведення ідентифікації чи верифікації, а також будь-які докази відправлення смс-повідомлень або здійснення телефонних дзвінків з кодами підтвердження. У матеріалах справи відсутні також банківські квитанції або підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача, що спростовує сам факт отримання нею кредиту. Більше того, наведені позивачем документи містять лише копії договорів та певні алфавітно-цифрові комбінації («W8520», «W0442», «W2037») без належного підтвердження, що ці комбінації дійсно пов`язані з відповідачем. Це, на думку сторони захисту, свідчить про можливе несанкціоноване використання персональних даних [PERSON] третіми особами, а не про укладення нею договорів. Щодо договорів №10542-12/2023 від 06.12.2023 та №21947-11/2023 від 16.11.2023, то сторона позивача стверджує, що відповідач уклала ще два кредитні договори з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ». Однак, за аналогічних підстав, [PERSON] заперечує факт укладення таких договорів. У матеріалах справи також відсутні підтвердження створення Особистого кабінету, заявки, ідентифікації, смс-повідомлень або перерахування коштів. Позивачем подано лише копії договорів та Паспорти споживчих кредитів, які не є доказом укладення договору без підтвердження волевиявлення відповідача у формі, передбаченій законом. Відповідач вказує, що надані Витяги з Реєстрів боржників до договорів факторингу №29042024-1, №29042024 та №29042024 не можуть вважатися належними доказами передачі прав вимоги, оскільки: не містять підписів уповноважених осіб сторін, не містять дати або засобів електронного підпису, не доводять фактичного переходу прав вимоги саме щодо [PERSON] . Таким чином, факт відступлення права вимоги позивачу документально не підтверджений, а відтак, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело свого статусу належного кредитора у спірних правовідносинах. 25.02.2025 року на адресу суду подано відповідь на відзив представником позивача, згідно якої зазначено, що між Відповідачем та первісними кредиторами ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» і ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» у 20232024 роках було укладено кредитні договори № 21947-11/2023 від 16.11.2023 року, № 10542-12/2023 від 06.12.2023 року та № 01412-01/2024 від 03.01.2024 року в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Факт укладення договорів, отримання кредитних коштів та нарахування відсотків підтверджується довідками про перерахування коштів і розрахунками заборгованості, а здійснення Відповідачем часткових оплат свідчить про визнання ним боргу. Посилання Відповідача на відсутність банківських виписок є безпідставними, оскільки первісні кредитори не є банківськими установами, що узгоджується з судовою практикою Верховного Суду та апеляційних судів. У зв`язку з цим позовні вимоги є законними та обґрунтованими. 02.06.2025 року на адресу суду надійшли підтверджуючі документи від АТ «Ощадбанк», щодо зарахування коштів у сумі 6000,00 грн., 3000,00 грн. та 6000,00 грн. на поточні рахунки, для обслуговування яких було емітовано зазначені платіжні картки, емітовані банківські платіжні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] . Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 03.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту № 01412-01/2024, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти у сумі 6 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.2. договору кредит надається строком на 100 днів. Дата погашення кредиту 11.04.2024. Згідно з п.1.4.1 договору денна процентна ставка становить 2,50% та застосовується у межах строку кредитування. Відповідно до п.1.6 договору, кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Сторони також погодили графік платежів (додаток №1 до Договору про надання фінансового кредиту №01412-01/2024). 03.01.2024 [PERSON] підписала паспорт споживчого кредиту де підтвердила: отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних умов кредитування. Відповідно до п.п. 2.16-2.18 Договору у випадку готовності Клієнта прийняти пропозицію (оферту), Клієнт натискає кнопку «Підписати», після чого Клієнт отримує вхідний дзвінок на номер телефону та вводить отриманий ним на телефон одноразовий ідентифікатор, або йому надсилається смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором, який Клієнт вводить у відповідне поле. Введенням коду на Сайті Товариства Клієнт підтверджує прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Товариства на укладення кредитного договору (електронний підпис накладається на оригінал Договору). Укладання Договору відбувається згідно Закону України «Про електронну комерцію». Після здійснення акцепту Позичальником оферти Кредитодавця, що є укладенням Договору відповідно до ч.3 cт.11 Закону України «Про електронну комерцію», Кредитодавець накладає на оригінал Договору кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства із кваліфікованою електронною позначкою часу, а примірник Договору Клієнта завантажується (надсилається) в Особистий кабінет Клієнта. 03.01.2024 відповідачка підписала кредитний договір №01412-01/2024 шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «W8520». Згідно з листом генерального директора ТОВ «Пейтек», було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта 03.01.2024 року, що підтверджується інформацією, наданою АТ «Ощадбанк», наданою на ухвалу суду від 30.04.2025 року. Згідно розрахунку заборгованості в період дії кредитного договору №01412-01/2024 від 03.01.2024 [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість у сумі 21 000,00 грн, з яких: 6 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15 000,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Окрім цього, 29.04.2024 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №19042024-1, у відповідності до умов якого, ТОВ «Стар Файненс Груп» передало (відступило) ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Стар Файненс Груп» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до Акту прийому-передачі Реєстру боржників від 29.04.2024 за договором факторингу №19042024-1 від 29.04.2024, клієнт передав, а фактор прийняв Реєстр боржників. Згідно з Витягом з Реєстру боржників від 29.04.2024 до договору факторингу №19042024-1 від 29.04.2024, ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача у сумі 21000,00 грн, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15 000,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Однак, суд не погоджується в повній мірі з наданим позивачем розрахунком заборгованості, виходячи з наступного. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно зі ст.18 згаданого Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ч.5 ст.18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Закону України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Відповідно до ст.1 Закону, що містить визначення термінів, 1-1) договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; 1-2) денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. 22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023, та яким внесено зміни до ч.5 ст.8 Закону (п.5 розділу І Закону України «Про споживче кредитування»). Так, відповідно до ч.5 ст.8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи з 25.12.2023 (наступний день після набрання Законом чинності), максимальний розмір денної процентної ставки за договором не міг перевищувати 1%. При цьому, надавачі фінансових послуг, яким є як і позивач, так і первісний кредитор зобов`язувалися привести свою діяльність у відповідність вищевказаних змін. Договір №01412-01/2024 укладено 03.01.2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 2,50% є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимоги позивача частині нарахування процентів, та стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом з розрахунку розміру денної процентної ставки 1% за період з 03.01.2024 по 11.04.2024 (100 днів), що становить 6 000,00 грн. гривні (6000 х 1% х 100). Як вбачається з матеріалів справи 06.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 10542-12/2023, згідно якого відповідачці надано кредит на суму 3000,00 грн., строком на 120 днів. Процентна ставка 2,5% в день. Дата погашення кредиту 03.04.2024 року. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором позичальника [NUMBER] . Згідно додатку №1 до договору про надання фінансового кредиту № 10542-12/2023 від 06.12.2023, відповідачка ознайомилася з графіком платежів та паспортом споживчого кредиту, що підтверджується її електронним підписом одноразовим ідентифікатором зарахування вказаних коштів також підтверджується інформацією, наданою АТ «Ощадбанк», наданою на ухвалу суду від 30.04.2025 року. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 10542-12/2023 від 06.12.2023 [PERSON] ,загальна сума заборгованості складає 11 196,00 грн., з яких: 3000,00 грн. заборгованість за кредитом, 8196,00 грн. заборгованість за відсотками. Відповідно до Договору факторингу №29042024 від 29.04.2024 року, укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» та ТОВ «Аванс Кредит», у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 29.04.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 10542-12/2023 в сумі 11 196,00 грн., з яких: 3000,00 грн. заборгованість за кредитом, 8196,00 грн. заборгованість за відсотками. Разом з тим, 16.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 21947-11/2023, згідно якого відповідачці надано кредит на суму 6000,00 грн., строком на 360 днів. Процентна ставка 2,5% в день. Дата погашення кредиту 09.11.2024 року. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором позичальника W2037. Згідно додатку №1 до договору про надання фінансового кредиту № 10542-12/2023 від 06.11.2023, відповідачка ознайомилася з графіком платежів та паспортом споживчого кредиту, що підтверджується її електронним підписом одноразовим ідентифікатором зарахування вказаних коштів також підтверджується інформацією, наданою АТ «Ощадбанк», наданою на ухвалу суду від 30.04.2025 року. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 10542-12/2023 від 06.11.2023 [PERSON] ,загальна сума заборгованості складає 26471,25 грн., з яких: 6000,00 грн. заборгованість за кредитом, 20621,25 грн. заборгованість за відсотками. Відповідно до Договору факторингу №24052024 від 24.05.2024 року, укладеного між ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» та ТОВ «Аванс Кредит», у відповідності до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказані у реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників від 24.05.2024 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 10542-12/2023 від 06.11.2023 року в сумі 26471,25 грн., з яких: 6000,00 грн. заборгованість за кредитом, 20621,25 грн. заборгованість за відсотками. Судом встановлено також, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Однак як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунків заборгованостей, складає 8196,00 грн. та 20621,25 грн, що в рази перевищує суму отриману відповідачем у позику у розмірі 3000,00 грн. та 6000,00 грн. Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Аванс Кредит», які викладені в декількох значних за об`ємом документах. А тому на думку суду, укладення [PERSON] договорів перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором. Отже, суд враховує, що вимоги про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509та ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. У рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20). Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлені позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 8196,00 грн. та 20621,25 грн. не є співрозмірними сумі кредитів у 3000,00 грн. та 6000,00 грн. за договорами, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаними договорами до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів з 8196,00 грн. до 3000,00 грн., а також з 20621,25 грн. до 6000,00 грн. Під час розгляду справи також встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за наведеними кредитними договорами по якому позивач набув право вимоги від кредитора. Так, зокрема, Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Дані договори укладені зазначеними учасниками цивільних правовідносин, що підтверджується поданими документами, зокрема, підписання договорів позичальником [PERSON] одноразовими ідентифікаторами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів у строки передбачені наведеними кредитними договорами, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача загальної суми заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами. Суд вважає, що представник позивача довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитних договорів, надання відповідачці кредиту, встановлення процентів за користування кредитом, строки повернення кредиту. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки суми боргу за кредитними догворами у загальному розмірі 30 000 грн. При цьому, на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених судом вимог у розмірі 1 548,27 грн.

Outcome: approved