Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] , на теперішній час тимчасово окупована територія. Про смерть [PERSON] позивач дізналась 15.12.2024 року під час розмови по телефону від родичів, які мешкають в тому ж селі Гранітне, Нікольського району Донецької області. Вони самі на той момент щойно дізнались про її смерть, оскільки з початком бойових дії [PERSON] виїхала з села Гранітне, яке знаходиться на окупованій території, до України, але куди саме, ані позивач, ані її родичі не знали. Вони також повідомили позивача про те, що серед особистих речей та документів, які [PERSON] залишила їм на зберігання, вони знайшли складений заповіт, посвідчений 14 травня 2005 року Апалько М.Ю., нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром №3563, згідно до якого [PERSON] заповідала позивачеві земельну ділянку, розташовану на землях КСП «Маріупольский» Зорянської сільської ради Донецької області Нікольського району (колишній Володарський), а тепер у зв`язку з адміністративною реформою на території Кальчицької сільської територіальній громади Маріупольського району Донецької області, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ДН № 068286, виданого 22.07.2004 року Володарською райдержадміністрацією, яка розташована на території Зорянської сільської ради колишнього КСП «Маріупольський» кадастровий номер 1421781600:05:000:0643). Позивач постійно мешкала у місті Донецьку, але у зв`язку із проведенням антитерористичної операції на тимчасово непідконтрольній урядові України території м. Донецька, а також з проведенням бойових дій виникла загроза її життю, вона вимушена була у листопаді 2014 року разом з родиною виїхати до міста Києва, де і мешкає по теперішній час. До селища с. Гранітне, де мешкала заповідач, ніколи не приїздила у зв`язку з відсутністю коштів, розривом соціальних зв`язків, складністю проїзду у зону бойових дій, відсутністю пунктів проїзду, станом здоров`я, позивач є інвалідом 2 групи. З 15.12.2020 року по 06.01.2021 року вона перебувала на лікуванні з короновірусною хворобою (COVID-19) важкий перебіг, що призвело до дуже поганого стану здоров`я та послідуючого надання другої групи інвалідності. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє донині. Фактично на час відкриття спадщини, на території Маріупольського (колишній Володарський ) район, де розташована земельна ділянка, велися бойові дії. Дізнавшись про те, що вона є спадкоємцем за заповітом, та отримавши від родичів заповіт, який вони передали їй перевізником, позивач одразу ж 19.12.2024 року звернулася до Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції у місті Києві з метою отримання свідоцтва про смерть, оскільки було встановлено, що [PERSON] померла в місті Добропілля Покровського району, Донецької області, а не за місцем реєстрації. Після отримання свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , позивач звернулась до Другої державної нотаріальної контори міста Києва з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована [ADDRESS] . На підставі її заяви про прийняття спадщини 16.01.2025 року була заведена спадкова справа. Але Друга державна нотаріальна контора м.Києва видала постанову № 1233/02-31 від 20.03.2025 року, у якій відмовила гр. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 14 травня 2005 року Апалько М.Ю., нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром №3563, після померлої [PERSON] , [INFO] у зв`язку з пропущеним строком на прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини. Позивач наголошує на тому, що пропустила строк в шість місяців для прийняття спадщини, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України з поважних причин, які були зумовлені змінами в законодавстві, пов`язаними з прийняттям спадщини, через збройну агресію і військові дії російської федерації на території України, через стан свого здоров`я та періодичне перебування на лікуванні, а також в через необізнаність про наявність заповіту. Просила суд визначити їй додатковий строк в один місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкривалась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2025 року було відкрито провадження по даній справі. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] , на теперішній час тимчасово окупована територія. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 14 травня 2005 року нотаріусом Маріупольського міського нотаріальної округу Донецької області, за реєстром №3563, згідно до якого заповіла позивачу земельну ділянку, розташовану на землях КСП «Маріупольский» Зорянської сільської ради Донецької області Нікольського району (колишній Володарський), а тепер у зв`язку з адміністративною реформою на території Кальчицької сільської територіальній громади Маріупольського району Донецької області, яка належала померлій на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ДН № 068286, виданого 22.07.2004 року Володарською райдержадміністрацією, яка розташована на території Зорянської сільської ради колишнього КСП «Маріупольський» кадастровий номер 1421781600:05:000:0643). Позивач про наявність заповіту дізналась 15 грудня 2024 року, 14 січня 2025 року, позивач звернулась до Другої державної нотаріальної контори міста Києва з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , [INFO] . На підставі її заяви про прийняття спадщини 16.01.2025 року була заведена спадкова справа. Друга державна нотаріальна контора м.Києва видала постанову № 1233/02-31 від 20.03.2025 року, у якій відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 14 травня 2005 року Апалько М.Ю., нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром №3563, після померлої [PERSON] , [INFO] у зв`язку з пропущеним строком на прийняття спадщини та відсутністю документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини. Статтею 15 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву при прийняття спадщини, що передбачено ч. 1ст. 1269 ЦК України. У відповідності до ч. 1ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття і вищевказана норма закону зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України, можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на необхідності держав дотримуватися принципу «якості законів» при їх прийнятті або зміні. Зокрема, у своєму рішенні у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що якість законодавства передбачає доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні законодавство; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводить до його суперечливого тлумачення, в тому числі судом, має наслідком порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону». Крім того, у справі «Новік проти України» ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь- якого ризику свавілля. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» (В.П.), N 22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», вказавши що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин лише суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, встановлений Кабінетом Міністрів України правовий режим врегулювання перебігу 6-ти місячного строку для прийняття спадщини у даному випадку не відповідає критерію правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права. Суд вважає, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки остання втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 185/777/17, 20 березня 2024 року у справі № 545/1231/23. Згідно вимогам ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Частиною 1, 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як вбачається з змісту правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. У даному випадку спадкоємець за заповітом не була обізнана про наявність заповіту, що зумовило пропуск шестимісячного строку для подання зави про прийняття спадщини. Суд дійшов висновку про задоволення позову позивача та визначення їй додаткового строку для подачі заяв про прийняття спадщини, визначивши його в 1 місяць, що на думку суду буде достатньо для реалізації позивачем своїх спадкових прав. Судові витрати по справ у вигляді судового збору суд вважає за доцільне віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved