Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник позивача звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позовна заява обгрунтована тим, що наказом Державної служби зайнятості від 11.10.2017 року № 279-к [PERSON] було призначено на посаду директора Івано-Франківського ОЦЗ з 19.10.2017 року. В подальшому з відповідачем було укладено Контракт № 23 від 25.11.2022 року, за умовами якого останнього призначено на посаду директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості на термін з 29 листопада 2022 року до 28 лютого 2023 року. Додатковими угодами до Контракту № 23 від 25.11.2022 року термін дії Контракту неодноразово продовжувався, зокрема Додатковою угодою № 190 від 27.12.2024 року термін дії Контракту продовжено до 31 березня 2025 року. В період роботи на зазначеній посаді [PERSON] було видано наказ від 22.02.2023 року № 117-к «Про звільнення», яким [PERSON] , було звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості 23.02.2023 у зв`язку зі змінами в організації праці, в тому числі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення незаконним, [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 по справі № 346/1469/23 за позовом [PERSON] до Івано-Франківського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, позов задоволено в повному обсязі: - визнано незаконним та скасовано наказ Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 22.02.2023 № 117-к, яким [PERSON] , було звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості 23.02.2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, в тому числі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України; - поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості; - стягнуто з Івано-Франківського обласного центру зайнятості на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 143 071,60 грн. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 по справі № 346/1469/23 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Івано-Франківського обласного центру зайнятості на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 року по справі № 346/1469/23. На виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 року по справі № 346/1469/23, наказом Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 18.01.2024 № 13-к «Про поновлення на роботі» скасовано наказ Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 22.02.2023 № 117-к «Про звільнення», поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 23.02.2024 року. Також, на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року по справі № 346/1469/23, Івано-Франківським обласним центром зайнятості проведено виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з утриманням установлених законодавством податків та зборів) у сумі 115 172,63 грн. Таким чином, протиправними діями директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості [PERSON] завдано шкоду Фонду на загальну суму 115 172,63 грн. Як вбачається з вищезгаданих рішень судових інстанцій по справі № 346/1469/23, підставою незаконного звільнення [PERSON] став підписаний директором Івано-Франківського обласного центру зайнятості [PERSON] наказ № 117-к «Про звільнення» від 22.02.2023 року, що зумовило звернення Державного центру зайнятості до суду з відповідним позовом. У зв`язку з вище наведеним, представник позивача просив стягнути з [PERSON] на користь Державного центру зайнятості в порядку регресу 115 172,63 грн. завданої матеріальної шкоди, а також судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 24.03.2025 року, представник позивача просив стягнути з [PERSON] 143 071,60 грн., що складається з ПДФО у розмірі 25 752,90 грн., військового збору у розмірі 2146, 07 грн. та виплати у міжрозрахунковий період у розмірі 115 172,63 грн. 12.05.2025 року від представника відповідача - адвоката Розганюк Т.Є. надійшли додаткові пояснення у справі. Так, адвокат стверджує, що відповідач по даній справі [PERSON] позов не визнає, вважає його безпідставним, оскільки обов`язковою умовою для покладення на керівника відповідальності за незаконне звільнення є встановлення вини цієї особи, наявність неправомірних дій, причинного зв`язку та шкоди. [PERSON] вважає, що його вини у звільненні працівників немає, як і не має факту заподіяння шкоди, так як середній заробіток за час вимушеного прогулу, виплачений працівнику на підставі судового рішення не є шкодою для установи, оскільки в будь-якому випадку ці кошти підлягали б виплаті звільненому працівнику, якби він працював. Додатково зазначено, що з 22.12.2022 та до 23.02.2023 [PERSON] були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), що відповідали її кваліфікації, освіті тощо, які з`явилися в службі зайнятості області протягом цього періоду. Вона із вакантними посадами ознайомлювалася, однак згоди на переведення на зазначені вище посади не надавала. Відтак, було прийнято рішення про її звільнення у зв`язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення чисельності та штату працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП. Окрім того, [PERSON] , як директор регіонального центру зайнятості, є посадовою особою юридичної особи публічного права та прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави. Відтак, він є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону «Про запобігання корупції», у зв`язку з чим зобов`язаний подавати декларацію відповідно до цього Закону. За наведених обставин, [PERSON] вважає, що оскільки він, як директор обласного центру зайнятості, підписував наказ про звільнення [PERSON] , який в подальшому в судовому порядку визнано незаконним, а посадові особи юридичної особи публічного права прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави, то при відшкодуванні шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу до спірних правовідносин не повинні застосовуватись норми Кодексу законів про працю, а повинні застосовуватись норми статей 80-82 ЗУ «Про державну службу». Згідно приписів ст. 82 Закону України «Про державну службу» встановлюють спеціальний порядок для виникнення права у державного органу звернутися до державного службовця із зворотною вимогою (регресом). Особливість цього порядку полягає у тому, що лише у разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку керівник державної служби наділяється правом звернутися до суду, оскільки лише за настанням таких обставин майновий інтерес державного органу отримати відшкодування порушується. Таким чином, [PERSON] вважає, оскільки в матеріалах справи відсутні будь- які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність протиправного умислу в його діяннях при прийнятті в подальшому скасованого наказу про звільнення [PERSON] , а також за відсутності обставин письмового звернення до нього керівника Державного центру зайнятості із пропозицією про добровільне відшкодування шкоди, то за таких обставин позов не підлягає до задоволення. При цьому, якщо все ж таки суд дійде висновку, що відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то [PERSON] просив звернути увагу, що ПДФО у розмірі 25 752,90 грн. та військовий збір у розмірі 2 146,07 грн. не підлягають стягненню з нього. Посилаючись на ст.164 ПК України представник відповідача зазначає, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Таким чином, адвокат Розганюк Т.Є. просила суд взяти до уваги додаткові пояснення у справі при винесенні рішення. 13.05.2025 року від представника позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення [PERSON] . Так, адвокат Кікіна С.О. зазначає, що Івано-Франківський обласний центр зайнятості не належить до державних органів, а є державною установою, юридичною особою публічного права. Відповідач, [PERSON] , не є державним службовцем. Таким чином, до спірних правовідносин повинні застосовуватись саме норми Кодексу законів про працю, а не Закону України «Про державну службу». Стосовно того, що відповідач не визнає стягнення з нього 25 752,90 грн. та військовий збір у розмірі 2 146,07 грн., представник позивача зазначає, що службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. На виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023 року по справі № 346/1469/23, яким визнано незаконним та скасовано наказ Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 22.02.2023 № 117-к про звільнення [PERSON] , Івано-Франківським обласним центром зайнятості проведено виплати на загальну суму 143 071, 60 грн. Ці виплати не були заплановані в кошторисі Івано-Франківського ОЦЗ та не були б здійснені, якби не було рішення суду про їхню виплату. Таким чином, відповідач має відшкодувати шкоду у повному розмірі усіх виплат, які були здійснені на виконання рішення суду, яким визнано незаконним та скасовано наказ, підписаний відповідачем. Заяви, та клопотання учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав повному обсязі (а.с. 174-145). Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак представник відповідача - адвокат Розганюк Т.Є. подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без їх участі (а.с.163-164). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.02.2025 року позовну заяву Державного центру зайнятості прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою від 15.05.2025 року прийнято заяву представника Державного центру зайнятості про збільшення позовних вимог. Враховуючи, що позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги додаткові пояснення відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно копії Положення про Державний центр зайнятості, затвердженого Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 26.03.2021 року № 654, директор Державного центру зайнятості призначає на посади та звільняє з посад працівників Державного центру зайнятості, директорів регіональних центрів зайнятості, директорів закладів освіти Служби (пп. 11 п. 11 розділу ІІІ Положення) (а.с. 16-24). Наказом Державної служби зайнятості від 11.10.2017 року № 279-к [PERSON] було призначено на посаду директора Івано-Франківського ОЦЗ з 19.10.2017 року (а.с. 27). Відповідно до Контракту № 23 від 25.11.2022 року, [PERSON] призначено на посаду директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості на термін з 29 листопада 2022 року до 28 лютого 2023 року (а.с.28-32). Додатковою угодою № 190 від 27.12.2024 року термін дії Контракту продовжено до 31 березня 2025 року (а.с.34). Наказом від 22.02.2023 року № 117-к «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості 23.02.2023 у зв`язку зі змінами в організації праці, в тому числі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.35). Наказом Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 18.01.2024 року № 13-к [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості з 23.02.2023 року (а.с.36). Згідно відомості перерахування в банк № 13/02 зарплати у міжрозрахунковий період лютого 2024, [PERSON] виплачено заробітню плату за час вимушеного прогулу у розмірі 115 172,63 грн. (а.с.35). Розрахунком заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.02.2023 по 19.09.2023 року, розрахункового листа Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості за лютий 2024 року, із визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу проведено утримано разом з податком на доходи фізичної особи та військовим збіром - 143 071,60 грн. (а.с. 36-37). Згідно платіжних доручень від 14.02.2024 року № 736, № 737, № 738 було виплачено 266 321,11 грн., з яких [PERSON] - 115 172,63 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 38-40). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2023, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 по справі № 346/1469/23 за позовом [PERSON] до Івано-Франківського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, позов задоволено в повному обсязі: визнано незаконним та скасовано наказ Івано-Франківського обласного центру зайнятості від 22.02.2023 № 117-к, яким [PERSON] , було звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості 23.02.2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, в тому числі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості; стягнуто з Івано-Франківського обласного центру зайнятості на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 143 071,60 грн. Дане рішення залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17.01.2024 року (а.с. 128-133). Наказом від 02.11.2023 року № 175 державного центру зайнятості, затверджено Положення про Івано-Франківський обласний центр зайнятості (а.с.134-149). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з правом позивача регресної вимоги до відповідача [PERSON] щодо відшкодування шкоди пов`язаної із незаконним звільненням працівника, та неможливістю вирішення спору в позасудовому порядку. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Між тим, відповідності до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (ст. 136 КЗпП України). Згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Статтею 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно роз`яснень, викладених в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Міністрества розвитку економіки, торгівлі, та сільського господарства України від 26.03.2021 року №645 Державний центр зайнятості, належить до сфери управління Міністерства розвитку, торгівлі, та сільського господарства України та є головною державною установою в централізованій системі установ Державної служби зайнятості. Відповідно до п.3.1 Положення Установу утворено з метою забезпечення Службовю реалізації державної політики у сфері населення та трудової міграції. Установа виконує повноваження безпосередньо та через регіональні центри зайнятості та їхні філії, базові центри зайнятості (у разі їх створення). Відповідно до п.4.1. Положення установа є юридичною особою публічного права. Відповідно до п.7.1, 7.2 Положення управління установою здійснюється відповідно до законодаства та цього положення. Уповноважений орган управління реалізує свої права щодо управління Установою через директора, який підзвітний Уповноваженому органу управління. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що Наказом Державної служби зайнятості від 11.10.2017 року № 279-к [PERSON] було призначено на посаду директора Івано-Франківського ОЦЗ з 19.10.2017 року. За умовами контракту № 23 від 25.11.2022 року [PERSON] призначено на посаду директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості на термін з 29.11.2022 року до 28.02.2023 року. Додатковими угодами до контракту № 23 від 25.11.2022 року термін дії контракту неодноразово продовжувався, зокрема, додатковою угодою № 190 від 27.12.2024 року на строк до 31.03.2025 року. П.2.2 розд. 2 контракту визначено, що директор регіонального центру зайнятості, серед іншого: керує центром, забезпечує належну організацію його діяльності, виконання ним вимог Конституції та законів України, актів Президента України, актів КМУ, наказів та доручень Мінекономіки, ДЦЗ з питань, що належать до повноважень Центру, рішень правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, виконання покладених на центр та підпорядкованих йому установ завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затверджених видатків бюджету, майна та матеріальних цінностей, що закріплене за центром на праві оперативного управління; у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання відповідно до законодавства; призначає на посади та звільняє з посад працівників центру, філій регіонального центру зайнятості та підпорядкованих базових центрів зайнятості тощо. На підставі контракту між директором та ДЦЗ виникли трудові відносини (п. 1.2). Відповідно до п. 1.5 директор підзвітний ДЦЗ в межах, установлених законодавством та цим контрактом (п. 1.5). Наказом від 22.02.2023 року № 117-к «Про звільнення» [PERSON] , було звільнено з посади начальника відділу взаємодії з роботодавцями Коломийської міськрайонної філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості 23.02.2023 у зв`язку зі змінами в організації праці, в тому числі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення незаконним, [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, рішенням якого від 19.09.2023 року позов задоволено повністю. На виконання рішення суду Івано-Франківським обласним центром зайнятості скасовано наказ від 22.02.2023 року № 117-к про звільнення [PERSON] , поновлено її на посаді та проведено виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу (безвирахування податківта зборів) у сумі 115 172,63 грн., що підтверджується відомостю про перерахування в банк № 13/02 зарплати у міжрахунковий період лютого 2024 року. З урахуванням військового збору у сумі 2 146,07 грн. та доходу з фізичних осіб у розмірі 25 752,90 грн, [PERSON] було нараховано грошові кошти у сумі 143 071,60 грн., що підтверджується розрахунковим листом за лютий 2024 року. Саме суму у розмірі 143 071,60 грн. просив стягнути представник позивача з [PERSON] у заяві про збільшення позовних вимог, яка надійшла до суду 24.03.2025 року. Факт незаконного звільнення [PERSON] встановлений Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області в рішенні від 19.09.2023 року про поновлення на роботі і свідчить про вину директора Івано-Франківського обласного центру зайнятості [PERSON] , який був уповноважений на звільнення працівника. Відповідальність у такому випадку настає незалежно від форми вини. Вказане спростовує твердження [PERSON] про відсутність з боку відповідача неправомірних дій, причинного зв`язку та шкоди. Таким чином, директор Івано-Франківського обласного центру зайнятості [PERSON], як службова особа, яка видала наказ про звільнення і який у подальшому був визнаний незаконним і скасований в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Державному центру зайнятості (який здійснює контроль за використанням коштів Фонду) у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом, зокрема у постановах від 20.05.2020 у справі № 401/1387/17-ц, від 20.06.2019 у справі № 462/8925/14, від 06.12.2018 у справі №474/658/16-ц, від 10.10.2018 у справі № 371/1165/16-ц, від 23.04.2018 у справі №335/7848/15-ц. Оскільки при виконанні судового рішення від 19.09.2023 року був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 115 172,63 грн. згідно платіжних доручень від 14.02.2024 року № 736, № 737, № 738 і позивач як вищестоящий орган в порядку підлеглості звернувся до суду з даним позовом у строк, що визначений ст. 233 КЗпП України, суд дійшов висновку, що дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Твердження відповідача про те, що при вирішенні спірної ситуації повинні застосовуватися норми Закону України «Про державну службу», а не Кодексу законів про працю, спростовуються тим, що Івано-Франківський обласний центр зайнятості не належить до державних органів, а є державною установою, юридичною особою публічного права. Відповідач, [PERSON] , не є державним службовцем. Таким чином, до спірних правовідносин повинні застосовуватись саме норми Кодексу законів про працю, а не Закону України «Про державну службу». Про те, що посада директора регіонального центру зайнятості не відноситься до посади державної служби, також зазначено у постанові ВП ВС від 7 квітня 2021 року у справі № 320/2654/19. Таким чином, з позов в цій частині підлягає до задоволення. Щодо збільшення позовних вимог. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 24.03.2025 року, представник позивача просив стягнути з [PERSON] 143 071,60 грн., що складається з ПДФО у розмірі 25 752,90 грн., військового збору у розмірі 2 146,07 грн. та виплати у міжрозрахунковий період у розмірі 115 172,63 грн. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц вбачається, що водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Таким чином з представник позивача просив стягнути з [PERSON] на користь Державного центру зайнятості суми виплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу громадянину [PERSON] за рішенням суду: зі 115 172,63 грн. до 143 071,60 грн., що складається з ПДФО у розмірі 25 752,90 грн., військового збору у розмірі 2 146,07 грн. та виплати у міжрозрахунковий період у розмірі 115 172,63 грн. Судом встановлено, що відповідно до розрахункової відомості Івано-Франківського обласного центру зайнятості за лютий 2024 року, із визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу проведено утримання податку на доходи фізичної особи в розімірі 25 752,90 грн., військового збору у розмірі 2 146,07 грн. Таким чином, загалом сума виплат у зв`язку із незаконним звільненням [PERSON] складає 143 071,60 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в повному обсязі. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 2 422,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі ст. ст. 16, 993, 1166, 1191 ЦК України, ст. ст. 134, 136, 233, 237 КЗпП України,

Outcome: approved