Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що 17 лютого 2012 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 186. У шлюбі народилась дитина: [PERSON] , [INFO] . Протягом останнього року стосунки між Позивачем та Відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім?я припинила своє існування. Позивач та Відповідач втратили почуття любові та поваги один до одного. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. На даний час позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. На підставі викладеного позивачка просила шлюб розірвати. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28.10.2024 року було відкрито провадження по справі та відповідачу встановлено 15-ти денний строк для надання відзиву на позовну заяву. 13.02.2025 року адвокатом Зінченко М.М. була подана до Ірпінського міського суду Київської області заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та доступу до електронної справи. 12.03.2025 року адвокатом Зінченко М.М. було подане до Ірпінського міського суду Київської області клопотання про надсилання копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими документами та поновлення процесуальних строків. 26.03.2025 року [PERSON] отримав копію ухвали про відкриття провадження по справі з копією позовної заяви про розірвання шлюбу з доданими до неї документами. 09.04.2025 року представник відповідача Зінченко М.М. направив до суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, що жодна з обставин позову про розірвання шлюбу не обґрунтована зі сторони позивача (його представника), у відповідача є переконання, що подання позову лише по формальним причинам, які не підтверджуються жодними доказами і не відповідають реальним життєвим обставинам свідчить про безпідставність позовних вимог щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні 30.07.2025 року, на підставі ст. 241 ЦПК України, суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 242 ЦПК України. У судовому засіданні від 30.07.2025 року відповідач [PERSON] позов не визнав. Просив суд витребувати докази про повноваження адвоката. Вважав, що повноваження адвоката Ковальчук А.С. на представництво інтересів [PERSON] жодним чином не підтверджені. Вказав, що з вересня 2024 року намагався примиритись з позивачкою, однак позивачка не виходила на зв`язок та перебуває за кордоном, особисто зустрітись не має можливості. Просив надати 6-місячний строк на примирення. У судовому засіданні від 30.07.2025 року позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Вказала, що самостійно обрала адвоката та уклала з нею договір. Заперечувала щодо надання строку на примирення. Рішення про розірвання шлюбу є виваженим та незмінним. До подачі позову до суду, неодноразово намагалась примиритись з відповідачем, але ці спроби виявились невдалими. З вересня 2024 року позиція про розірвання шлюбу залишилась незмінною. Представник позивачки [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Протокольною ухвалою від 30.07.2025 року судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про надання строку для примирення. Заслухавши позивачки, представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши докази, після переходу до стадії ухвалення судового рішення, в судовому засіданні, в порядку статті 244 ЦПК України, повідомлено, що повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в юридичному шлюбі, зареєстрованому 17 лютого 2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 186, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 17.02.2012 року серії [NUMBER] . У шлюбі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Також судом встановлено, що сім`я сторін розпалася. Подружні стосунки не підтримують, не ведеться спільне господарство. Шлюб носить формальний характер, а тому його необхідно розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Предметом позову є виключно питання про розірвання шлюбу, право на яке передбачене ст. 110 Сімейного кодексу України. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного кодексу України, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу..., проголошена Конституціею Украіни охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам іх дітей. Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Cуди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 червня 2019 року № 605/434/18 (провадження № 61-3235св19). Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Протокольною ухвалою від 31.07.2025 року судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про надання строку для примирення у зв`язку з тим, що позивачка категорично заперечує проти цього, а відповідачем не зазначено конкретних правових доказів, які б свідчили про наявність у позивача наміру на примирення. Крім того, зважаючи на тривалість розгляду справи, незмінне бажання позивачки розірвати шлюб, суд вважає, що надання сторонам строку на примирення не призведе до бажаного результату. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком. Наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення. При цьому надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Тому, суд не вбачає підстав для надання подружжю строку для примирення з огляду на категоричне заперечення щодо примирення зі сторони позивача та тривалість розгляду справи. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивачки, буде суперечити закону та моральним засадам суспільства, оскільки суд не може примушувати одного з подружжя вчиняти дії, направлені на примирення з іншим, тому суд не має підстав для застосування ст. 111 СК України та надання сторонам строку для примирення. Право звернення з позовом про розірвання шлюбу є беззаперечним (ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України), а примушування до збереження шлюбу є неприпустимим (ст. 51 Конституції України). За таких обставин, предметом доказування у справах про розірвання шлюбу (за умови, що один із подружжя заперечує проти позову) є виключно: 1) факт укладення шлюбу, 2) факт відсутності згоди на розлучення; 3) неможливість подальшого спільного життя і 4) неможливість збереження шлюбу без одночасного порушення інтересів одного з подружжя чи дітей. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст.ст. 110112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно ч. 2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Оскільки, судом встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, приймаючи до уваги, що сім`я в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу сторін буде суперечить правам та інтересам подружжя, термін на примирення позитивного результату не дасть, то суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо твердження відповідача про відсутність повноважень адвоката Ковальчук А.С. на представництво інтересів [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Статтею 62 ЦПК України передбачено перелік документів, що підтверджують повноваження представника у суді. Зокрема, згідно частини четвертої вказаної статті, повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу». Положення частини другої статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначає, що ордер - це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України рішенням від 12 квітня 2019 року № 41 затвердила Положення про ордер на надання правової допомоги (далі - Положення від 12 квітня 2019 року № 41). Відповідно до пункту 2 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 ордер на надання правової допомоги - письмовий документ, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги у випадках і порядку, встановлених Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законами України. Згідно із пунктом 3 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок у Додатку 1 до Положення від 12 квітня 2019 року № 41). Пункт 6 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 визначає, що бланки ордерів, згідно затвердженої типової форми, генеруються у відповідному розділі «Особистого кабінету адвоката» на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України www.unba.org.ua слідуючи командам системи. Згідно пункту 8 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 адвокати, адвокатські об`єднання або адвокатські бюро ініціюють генерування ордерів відповідно від адвокатів, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально, керівників (уповноважених осіб) адвокатського об`єднання, адвокатського бюро через офіційний веб-сайт НААУ, в раді адвокатів регіону, або як виняток у передбачених Радою адвокатів України випадках безпосередньо у Національній асоціації адвокатів України. Таким чином, Рада адвокатів України, затвердивши у новій редакції Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, передбачила впровадження процедури електронного генерування ордерів на надання правничої (правової) допомоги адвокатом через особистий кабінет адвоката на офіційному веб-сайті НААУ. Ордер, згенерований онлайн, містить усі необхідні реквізити звичайного ордеру, а також має двовимірний штрих-код (QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ. При генеруванні ордерів їм присвоюється серія кожного регіону. Облік згенерованих ордерів здійснюється автоматично системою управління електронної бази даних ЄРАУ. Історія генерування ордерів відображається у відповідному розділі Особистого кабінету адвоката на офіційному веб-сайті НААУ та у адміністративній частині електронної бази даних ЄРАУ. Відповідно до пункту 4 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. Відповідно до пункту 8, 9 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 адвокати, адвокатські об`єднання або адвокатські бюро ініціюють генерування ордерів відповідно від адвокатів, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально, керівників (уповноважених осіб) адвокатського об`єднання, адвокатського бюро через офіційний веб-сайт НААУ, в раді адвокатів регіону, або як виняток у передбачених Радою адвокатів України випадках безпосередньо у Національній асоціації адвокатів України. Ордер, що видається адвокатом, який здійснює свою діяльність індивідуально, підписується адвокатом та посвідчується печаткою адвоката (за її наявності). Згідно із підпунктами 12.1, 12.10, 12.13 пункту 12 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 ордер містить наступні реквізити, зокрема серію, порядковий номер ордера; підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»), двовимірний штрих-код QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ. Отже, обов`язковим реквізитом ордеру є серія такого ордеру, підпис адвоката та двовимірний штрих-код QR-код) з посиланням на профайл адвоката в ЄРАУ. Приписи підпункту 12.14 пункту 12 Положення від 12 квітня 2019 року № 41 визначають, що реквізити 12.1, 12.5, 12.6, 12.7, 12.8 генеруються автоматично, всі інші реквізити ордера заповнюються адвокатом самостійно з метою збереження адвокатської таємниці. При цьому, за правилами п. 11 вказаного Положення від 12 квітня 2019 року № 41, ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі надання адвокатом правової допомоги в суді ордер має містити всі реквізити, визначені пунктом 12 Положення від 12 квітня 2019 року № 41. Судом встановлено, що до позовної заяви додано копію ордера на надання правничої (правової) допомоги, який відповідає типовій формі ордера, затвердженій Радою адвокатів України, а отже є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката Ковальчук А.С. на вчинення дій в інтересах клієнта [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила укладання договору з адвокатом Ковальчук А.С. та те, що адвокат діяла в інтересах позивачки. Враховуючи викладене, твердження відповідача щодо відсутності у представника позивача повноважень на подання позовної заяви до суду, суд вважає не спроможними. Згідно із частиною 2 статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача. На підставі ст.ст. 105, 110-112 СК України, ст.ст. 4, 12, 81, 141, 247, 263-268 ЦПК України суд,-

Outcome: approved