Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

У червні 2025 року позивач ТОВ "Він Фінанс" звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 серпня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 283569, згідно з умовами якого ТОВ "Авентус Україна" надало позичальнику [PERSON] кредит у сумі 3750,00 грн на строк 30 днів. Процентна ставка за користування кредитом становила 1,26 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (459,90 % річних) у межах строку кредиту, зазначеного в п. 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. Відповідач не дотримувався умов кредитного договору, своєчасно не повернув кредит та не сплатив проценти за користування ним. Заборгованість [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 становить 16687,50 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3750,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 2025,00 грн, пеня за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 10012,50 грн, штраф за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 900,00 грн. За договором про факторингу від 12 квітня 2018 року № 1, укладеним між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія", яке було перейменоване у ТОВ "Він Фінанс", первісний кредитор відступив позивачеві право вимоги до позичальника [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 у сумі 16687,50 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3750,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 2025,00 грн, пеня за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 10012,50 грн, штраф за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 900,00 грн, втрати від інфляції в сумі 3648,96 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1503,25 грн. Також ТОВ "Він Фінанс" просило суд стягнути з [PERSON] судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву ТОВ "Він Фінанс" до [PERSON] про стягнення заборгованостіта відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач відзив на позовну заяву ТОВ "Він Фінанс" до суду не подав. Представник позивача в судове засідання не з`явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, у позовній заяві позивач просив суд розглянути справу за відсутності його представника, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч. 2 ст. 639 ЦК України зазначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Судом з`ясовано, що 27 серпня 2018 року ТОВ "Авентус Україна" та [PERSON] укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" договір про надання фінансового кредиту № 283569 з умовами якого ТОВ "Авентус Україна" зобов`язалось надати позичальнику [PERSON] кредит у сумі 3750,00 грн на строк 30 днів. Процентна ставка за користування кредитом становила 1,26 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (459,90 % річних) у межах строку кредиту, зазначеного в п. 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. Сукупна вартість кредиту складає 137,80 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 5167,00 грн у грошовому виразі та включає в себе проценти за користування кредитом 37,80 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 1417,50 грн у грошовому виразі. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. ТОВ "Авентус Україна" належно виконало умови кредитного договору, надавши [PERSON] кредитні кошти у сумі 3750,00 грн (а. с. 24-32, 51-61). Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Позичальник [PERSON] зобов`язався повернути кредит у строк до 27 вересня 2018 року, проте взяте на себе зобов`язання не виконав. Також він повинен сплатити проценти за користування кредитом у розмірі визначеному, п. п. 1.2.1, 1.3.1, що становить 1417,50 грн. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки позичальник не сплачував проценти за користування кредитом, відповідно до п. 1.6 договору про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 не можна вважати, що він ініціював продовження строку користування кредитом, а тому нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом, поза межами строку кредитування, встановленого п. 1.4 цього договору, і на суму, що перевищує 1417,50 грн, є протиправним. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Ч. 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно з п. 4.4 договору про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 у випадку прострочення повернення суми кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю: пеню у розмірі 3 % від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати дев`яносто днів; на четвертий день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у сумі 100,00 грн; на тридцятий день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у сумі 300,00 грн; на дев`яностий день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у сумі 500,00 грн; Пеня за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором складає 10012,5 грн (3750,00 грн х 3 % х 89 днів = 10012,5 грн). Штраф - 900,00 грн. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Отже, заборгованість [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 становить 16080,00 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3750,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 1417,50 грн, пеня за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 10012,50 грн, штраф за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 900,00 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Наведене свідчить, що позовна давність до вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] не спливла. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16). Зважаючи на те, що зобов`язання [PERSON] зі сплати заборгованості за кредитом визначене у гривні, кредитодавець має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Втрати від інфляції становлять 3516,12 грн (16080,00 грн х 1,21866444 - індекс інфляції за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року - 16080,00 грн = 3516,12 грн), а три проценти річних від простроченої суми - 1449,84 грн (16080,00 грн х 3 % х 1097 днів - кількість днів за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року / 365 днів / 100 % = 1449,84 грн). 12 квітня 2018 року на підставі договору факторингу від 12 квітня 2018 року № 1 ТОВ "Авентус Україна" відступило ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" (у подальшому перейменоване у ТОВ "Він Фінанс") право вимоги до позичальника [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 (а. с. 10-12). З огляду на викладене суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ "Він Фінанс" заборгованість за договором про надання фінансового кредиту від 27 серпня 2018 року № 283569 у сумі 21045,96 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3750,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 1417,50 грн, пеня за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 10012,5 грн, штраф за прострочення позичальником строків виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у сумі 900,00 грн, втрати від інфляції у сумі 3516,15 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1449,84 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) міститься висновок, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд,

Outcome: partial