Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Адвокат Юріна А.Р. звернулася до суду в інтересах [PERSON] , [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання. В обґрунтування вимог адвокат зазначила, що рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 04.12.2013 поділено в натурі домоволодіння за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] . 01.08.2011 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла частину свого домоволодіння [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Позивачка вчасно подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, однак дізналася, що 04.04.2014 [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 07.03.2014, укладено договір довічного утримання на користь [PERSON] , за яким останній приймає належні [PERSON] 53/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Вважає, що договір довічного утримання укладено [PERSON] від імені [PERSON] , не в інтересах довірителя, а в своїх інтересах, на користь свого сина [PERSON] . До того ж сама довіреність від 07.03.2014 не була видана для укладання договору довічного утримання з визначенням його умов. Зважаючи, що позивач [PERSON] є сином померлої і спадкоємцем першої черги за законом з встановленою інвалідністю ІІ групи, а позивачка має заповіт, укладений на її ім`я, вважають, що їх порушені права підлягають захисту в суді, а тому просять визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 04.04.2014 між [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений Кравченко І.О., державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-431. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.08.2021 року відмовлено в забезпеченні позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник відповідача - адвокат Пасічніченко О.П. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що оспорюваний договір не порушує права позивачів, оскільки до укладання договору довічного утримання 07.03.2014 [PERSON] склала заповіт на ім`я відповідача, а тому попередній заповіт втратив свою чинність. Договір довічного утримання повністю виконаний, відчужувач отримувала всю необхідну допомогу. Просив відмовити в задоволенні позовної заяви, а також застосувати строки позовної давності. Представник позивачів, адвокат Юріна А.Р., надала до суду заперечення щодо застосування строків позовної давності, оскільки строк переривався з моменту подання та прийняття судом до розгляду по справі №766/12726/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору довічного утримання нікчемним та визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом та почав свій перебіг заново після набрання рішенням законної сили. Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали свої повноваження представнику Юріній А.Р., яка написала заяву з клопотанням розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Другої Херсонської державної нотаріальної контори, І.Єрьоменко надіслала заяву, в якій просили проводити розгляд справи без участі представника контори, у вирішенні питання покладалися на розсуд суду. У відповідності до вимог ч. 2ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню. [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Згідно копій паспортів на момент звернення до суду позивачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 01.08.2011 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй частину житлового будинку [ADDRESS] у власність [PERSON] з обов`язком надати її синові [PERSON] право довічного користування належної їй частини житлового будинку. [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] . Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 28.01.2020 позивачу-2 встановлена друга група інвалідності безстроково, згідно ІПР №124 загальна тривалість перебування на інвалідності з 2012 року. 07.03.2014 [PERSON] склала новий заповіт, яким заповіла усе належне їй майно онуку - [PERSON] . 04.04.2014 між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, що посвідчена «Другою Херсонською державною нотаріальною конторою» виправлено нотаріусом на «приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О.Г.» 07.03.2014 за р. №240, (далі Відчужувач), з однієї сторони, та [PERSON] (далі Набувач), з другої сторони, укладено договір про таке: відчужувач передає у власність набувачу, а набувач приймає належні [PERSON] 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . Обов`язок відповідача по наданню довічного і повного утримання забезпечення [PERSON] визначається у вигляді забезпеченні її житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку, забезпечення її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] . Згідно наданого договору-замовлення№1525, накладних та квитанцій організацією та проведенням поховання займався відповідач. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21.01.2021 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30.11.2021 по справі №766/12726/16 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору довічного утримання нікчемним та визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом відмовлено. Судом, зокрема встановлено, що, якщо нотаріус посвідчив договір довічного утримання (догляду) по довіреності від імені відчужувача, яка не містила повноважень на укладання такого виду договору, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність договору. При цьому питання визнання договору довічного утримання недійсним як оспорюваного з тих мотивів, що довіреність, за якою було посвідчено договір довічного утримання не містить повноважень на укладання такого виду договорів, судом не розглядалося і не вирішувалося. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша\~статті 5 ЦПК України). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Положення вказаних норм процесуального права, а також норм статей\~4,\~15,\~16 ЦК України\~дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно до ч.2 ст.1254\~ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Згідно до ч.1 ст.1241\~ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки, вразі визнання судом договору довічного утримання від 04.04.2014 недійсним, чинним залишився б заповіт від 07.03.2014, яким [PERSON] заповіла усе належне їй майно онуку - [PERSON] , [PERSON] не є належним позивачем у цій справі, оскільки вона не входить до кола осіб, які можуть прийняти спадщину, тому її право порушено не було. Щодо порушення права позивача [PERSON] суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною третьою\~статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, за змістом\~статті 215 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч.3 ст. 328 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Водночас словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя, зокрема на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19. Довіреність не завжди може містити деталізований та вичерпний перелік дій, на вчинення яких довіритель уповноважує представника. Тому, враховуючи, що за загальним правилом представник має завжди діяти у найкращих інтересах довірителя, та відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом, суди мали дослідити питання добросовісності представника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16). Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Позивачами не доведено, що [PERSON] , відчужуючи майно [PERSON] за договором довічного утримання, на виконання виданої позивачем довіреності діяла недобросовісно. Також матеріали справи не містять доказів, що представництво [PERSON] інтересів [PERSON] потягло настання для останньої негативних наслідків. Навпаки, договір довічного утримання виконано, що, зокрема підтверджується договором-замовлення№1525, накладними та квитанціями з організації та проведення поховання, якими займався відповідач. Крім цього за життя [PERSON] довіреність та договір довічного утримання не оспорювала, тобто схвалила факт укладення своїм представником. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.\~ Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed