Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вище вказаною заявою, відповідно до якої вона просила встановити факт постійного проживання її зі спадкодавцем її сином [PERSON] , на час відкриття спадщини і прийняття спадщини, скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та спонукання нотаріуса до вчинення ним нотаріальної дії, мотивуючи тим, що з квітня 2023 року і до самої смерті без реєстрації постійного проживання її син проживав з нею, організацією його похорон за витратами на це займалась вона. Відтак, має право також на частину спадкового майна. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у цій справі визначено суддю Житомирського районного суду Житомирської області Татуйка Є.О. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 15 березня 2024 року позовну заяву була залишено без руху. Визначені ухвалою недоліки були усунені позивачем. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 02.04.2024 року було відкрите провадження у справі за правилам загального позовного провадження. 08.10.2024 року рішенням ВРП суддю [PERSON] було звільнено у відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу розподілено судді Дубовік О. М. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 13.11.2024 року було відкрите провадження у справі за правилам загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити; повідомила, що її син помер; до моменту його смерті з квітня 2023 року він жив з нею у Глибочиці, оскільки у них із жінкою були погані відносини. Суду пояснила, що неодноразово зверталась до виконкому Глибочицької сільської ради із заявами про оформлення її спадкових прав щодо майна померлого сина. Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа Віктор Віталійович звернувся до суду із заявою, в якій заперечував проти задоволення позову в повному обсязі через його безпідставність та абсурдність формулювання; наголосив на некоректурному зазначенні його як відповідача (а.с. 113, 142, 105, 69-71), крім того надав копію спадкової справи №19/2024 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 134-141). [PERSON] звернулась із заявою про розгляд справи у її відсутність та визнання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 48). Крім того, [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] , подала заяву про розгляд справи у їх відсутність та відсутність заперечень щодо позовних вимог, просили їх задовольнити (а.с. 50). [PERSON] звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність та визнання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 64). [PERSON] звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність та визнання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 66). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, підтвердила, що [PERSON] довгий час проживав разом із матір`ю у с. Глибочиця, а саме: приблизно з початку квітня 2023 року до моменту смерті, помер у лікарні; як помер [PERSON] , вона допомагала [PERSON] поховати сина; тільки на похороні зустріла дружину померлого, а діти раніше приїжджали до батька, до його смерті. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачки, повідомила, що померлий прийшов до матері проживати, проживав декілька місяців до моменту смерті; сім`я йому не допомагала, він хворів; позивачка самостійно лікувала та ховала сина. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 7). Згідно довідки про смерть форми №106/о №216 причиною смерті став гострий інфаркт міокарда (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та позивачка - [PERSON] (а.с.9). Свідоцтвом на право власності на житло від 30.11.2004 року №2826, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.02.2005 року та технічним паспортом, виданим на ім`я [PERSON] , підтверджується, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10-13). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 (одну другу) ід.ч. квартири [ADDRESS] (а.с. 14). З довідки 08.02.2024 №80/01-16, виданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В., вбачається наступне. Згідно спадкової справи № 19/2024, яка була заведена приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. 08.02.2024, спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , 1971 р.н., який на день смерті [INFO] був зареестрований у с. Гадзинка Житомирського району Житомирської області, є його мати [PERSON] , [INFO] , яка спадщину не прийняла. Спадкоємцями померлого за законом, окрім [PERSON] , були: [PERSON] , 1982 р.н., - дружина померлого; [PERSON] , 2001 р.н., - син померлого; [PERSON] , 2004 р.н., - син померлого; [PERSON] , 2010 р.н., - дочка померлого, [PERSON] , 2013 р.н., - дочка померлого, котрі спадщину прийняли (згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України - постійне проживання із спадкодавцем) (а.с. 15, 141). З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається що, за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї входить [PERSON] , [INFO] , станом на 24.01.2024. (а.с. 18). Довідка видана виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про те, що [PERSON] , [INFO] , з квітня 2023 року постійно проживав без реєстрації та вів спільне господарство разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). З постанови Житомирського районного суду Житомирської області від 05.06.2025 (а.с. 23) вбачається, що адреса проживання [PERSON] значиться: [ADDRESS] , як і в супровідному листі Житомирського районного суду Житомирської області від 08.06.203 про необхідність сплати штрафу (а.с. 24, 22, 19). Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК). Положеннями чинного Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 УК України), а також спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). За змістом ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Судом встановлено, що встановлення факту спільного постійного проживання необхідно заявниці для оформлення своїх спадкових прав після смерті сина [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку про те, що поданими заявником доказами доведено, що [PERSON] постійно до часу відкриття спадщини проживала із спадкодавцем [PERSON] , відповідно до чого, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в частині встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем. Водночас, позивачем заявлена вимога про встановлення факту прийняття нею спадщини, належної на момент смерті її синові [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що положення ст. 549 ЦК УРСР, який втратив чинність 01.01.2004 року, передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР). Однак, як на момент звернення до суду, так і на момент смерті [PERSON] діяли чинні вимоги щодо умов прийняття спадщини спадкоємцем, передбачені ст. 1268-1269 ЦК України. Відтак, суд відмовляє позивачу в частині вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті її сина [PERSON] у зв`язку тим, що чинним законодавством передбачені виключні умови для прийняття спадщини спадкоємцем. Крім того, позивач звернулась до суду із позовними вимогами до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожі Віктора Віталійовича щодо скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та спонукання (зобов`язання) вчинити його певну нотаріальну дію. Суд вважає такі вимоги необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Так, порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат». Частинами 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій/бездіяльності нотаріуса, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії (відмови у її вчиненні) і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Згідно із ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок № 296/5, главою 9 розділу ІІ якого регулюється питання вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Разом з тим, позивачем не зазначено у позовній заяві, які саме правила вчинення нотаріальної дії порушено нотаріусом. Результат аналізу ст. 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорювання рішення нотаріуса щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції (до такого по суті висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 (провадження № 61-15155св20)). Крім того, суд звертає увагу на те, що порядок оформлення спадщини та видачі свідоцтв про право на спадщину регулюється главою 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 року. Згідно з п.п.4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину визначено, що нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо ( ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат»). Тлумачення статті 50 Закону свідчить, що слід розмежовувати оскарження нотаріальної дії та відмови у вчиненні нотаріальної дії. У постанові Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 754/16825/15-ц викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10.04.2019 у справі № 161/9939/17 Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 473/1878/19 та від 01.09.2021 у справі № 185/9807/19. Виходячи із вищевикладеного, суд не може зобов`язати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено. Відтак, суд відмовляє у задоволенні у задоволенні вимоги позивача щодо скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та спонукання (зобов`язання) вчинити його певну нотаріальну дію.

Outcome: partial