Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області 17 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла позовна заява про визнання недійсним договору дарування 1/4 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3222780400:05:037:0001, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район (Макарівський), Борівська сільська рада (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2297937732227), укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також стягнення судових витрат у розмірі3 633,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та Фермерським господарством «Стельмахівське» укладені такі кредитні договори: - № 34250278-КД-1 від 21.10.2020 - наданий кредит у розмірі 2 205 586,80 грн, строк повернення 01.02.2025; - № 34250278-КД-2 від 12.03.2021 - наданий кредит у розмірі 1 000 000 грн, строк повернення 01.03.2024; - № 34250278-КД-3 від 30.04.2021 - наданий кредит у розмірі 5 820 587,52 грн, строк повернення 01.12.2025; - № 34250278-КД-4 від 14.12.2021 - наданий кредит у розмірі 4 869 111,28 грн, строк повернення 01.11.2024. З метою забезпечення виконання зобов`язань, що виплавають з Кредитного договору № 34250278-КД-1 від 21.10.2020 між АТ КБ «ПриватБанк» та Фермерським господарством «Стельмахівське в особі голови Білоконя Олега Володимировича укладений договір застави сільськогосподарської техніки № 34250278-ДЗ-1/1, відповідно до умов якого заставодавець надав в заставу сільськогосподарську техніку. Предмет застави знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань ФГ «Стельмахівське» за вказаними кредитними договорами, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладені договори поруки: № 34250278-ДП-1/1 від 21.10.2020; № 34250278-ДП-2 від 12.03.2021; № 34250278-ДП-3/1 від 30.04.2021; № 34250278-ДП-4/1 від 14.12.2021. У зв`язку із неналежним виконанням кредитних договорів, банк звернувся із відповідними позовами до боржника до Господарського суду Луганської області. Господарський суд Луганської області задовольнив позовні вимоги щодо стягнення солідарно з ФГ «Стельмахівське» та [PERSON] існуючої заборгованості за зазначеними кредитними договорами. Для виконання цих рішень відкриті виконавчі провадження. Однак, [PERSON] , який є відповідальним перед кредитором за виконанням кредитних договорів почав відчужувати все належне йому майно на праві приватної власності, щоб уникнути звернення стягнення на нього. Зокрема, між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 18 травня 2024 року укладений Договір дарування на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер 3222780400:05:037:0001. Також, відповідач [PERSON] 20.05.2024 відчужив належні йому корпоративні права у складі ТВ «Сафарі-Авангард», розмір статутного капіталу складає 881 000 грн, а у 2022 році (після виникнення заборгованості за кладеними кредитними договорами) [PERSON] відчужив належні йому та ФГ «Стельмахівське» транспортні засоби. Позивач також зазначив, що на сьогодні позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмети застави шляхом проведення електронного аукціону у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, оскільки вивести транспортні засоби та сільськогосподарську техніку з тимчасово окупованої території України або з території, на якій ведуться активні бойові дії - неможливо, тож це не буде ефективним способом захисту позивача. Макарівський районний суд Київської області ухвалою від 24 лютого 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи призначив за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представники позивача підтвердили свою позицію та просили суд врахувати їх під час прийняття рішення, позов задовольнити у повному обсязі. Співвідповідачі, належним чином повідомлені не скористалися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, у судові засідання не з`явились, причин неявки не повідомили. Третя особа Фермерське господарство «Стельмахівське» пояснень щодо позову не надало, представник судові засідання не з`явився. Третя особа, приватний нотаріус Ольшевський В.С. просив розглядати справу за його відсутності. Справа розглядалась без участі відповідачів та третіх осіб. Заслухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Так, між Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та Фермерським господарством «Стельмахівське» укладені такі кредитні договори: - № 34250278-КД-1 від 21.10.2020 - наданий кредит у розмірі 2 205 586,80 грн, строк повернення 01.02.2025; - № 34250278-КД-2 від 12.03.2021 - наданий кредит у розмірі 1 000 000 грн, строк повернення 01.03.2024; - № 34250278-КД-3 від 30.04.2021 - наданий кредит у розмірі 5 820 587,52 грн, строк повернення 01.12.2025; - № 34250278-КД-4 від 14.12.2021 - наданий кредит у розмірі 4 869 111,28 грн, строк повернення 01.11.2024. З метою забезпечення виконання зобов`язань ФГ «Стельмахівське» за вказаними кредитними договорами, між позивачем та відповідачем [PERSON] укладені договори поруки: № 34250278-ДП-1/1 від 21.10.2020; № 34250278-ДП-2 від 12.03.2021; № 34250278-ДП-3/1 від 30.04.2021; № 34250278-ДП-4/1 від 14.12.2021. У зв`язку із порушенням умов цих кредитних договорів позивач звернувся до Господарського суду Луганської області з позовом до Фермерського господарства «Стельмахівське» та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Господарський суд Луганської області рішенням від 05 вересня 2024 року задовольнив позовні вимоги у повному обсязі та стягнув заборгованість за кредитним договором № 34250278-КД-1 у розмірі 1 720 572, 15 грн. Господарський суд Луганської області рішенням від 27 листопада 2023 року задовольнив позовну заяву позивача про стягнення за кредитним договором № 34250278-КД-2 з ФГ «Стельмахівське» та поручителя [PERSON] заборгованість у розмірі 500 000 грн за тілом кредиту, за процентами у розмірі 76 995,83 грн та заборгованість перед державою за зворотною вимогою за сплаченою гарантією у розмірі 500 000 грн. Господарський суд Луганської області рішенням від 16 вересня 2024 року стягнув з ФК «Стельмахівське» та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 34250278-КД-3 у розмірі 6 325 495,61 грн. Господарський суд Луганської області рішенням від 27 серпня 2024 року стягнув заборгованість у розмірі 6 686 646,04 грн за кредитним договором № 34250278-КД-4 з ФГ «Стельмахівське» та [PERSON] . На виконання судових рішень були відкриті виконавчі провадження з примусового виконання, однак заборгованість не сплачена та на день подання позовної заяви складає 14 686 498,54 грн. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тож встановлено, що [PERSON] є поручителем за кредитними договорами № 34250278-КД-1, № 34250278-КД-2, № 34250278-КД-3, № 34250278-КД-4, тобто відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі що і боржник. Заборгованість на цей час не погашена. Водночас між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 18 травня 2024 року укладений Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В.С., зареєстрований в реєстрі за № 1699. Відповідно до цього договору [PERSON] подарував [PERSON] , який прийняв у дарунок 1/4 частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, площею 0,12 га, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район (раніше Макарівський), Борівська сільська рада. Цільове призначення земельної ділянки: для індивідуального садівництва. Кадастровий номер: 3222780400:05:037:001. Склад угідь - багаторічні насадження 0,1200 га. Сторони оцінили дарунок на суму 6 340.43 грн. Зі свого боку [PERSON] набув у власність 1/4 частки зазначеної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 2021року. Згідно із цим договором [PERSON] передала у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у власність по 1/4 частки кожному земельну ділянку площею 0.1200 га із кадастровим номером - 3222780400:05:037:001. Продаж здійснено за 560 000 грн. Згідно із статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце». Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України). Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Під час розгляду справи суд встановив, що відчуження 1/4 земельної ділянки відбулося після ухвалення Господарським судом Луганської області рішення від 27 листопада 2023 року у справі № 913/325/23, за яким у АТ КБ «ПриватБанк» виникло право вимоги до [PERSON] , тож під час укладання Договору дарування від 18 травня 2024 року, воля [PERSON] та [PERSON] не відповідала зовнішньому її прояву та не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених цим договором, їх дії вчинені на перехід права власності 1/4 частки земельної ділянки за кадастровим номером 3222780400:05:037:001, з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення заборгованості з [PERSON] , а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими й доведеними, які належить задовольнити. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 633,80 грн стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved