Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

До Збаразького районного суду Тернопільської області надійшла справа за заявою в.о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Фарійон Н.Я. про примусову госпіталізацію громадянина [PERSON] у психіатричний стаціонар без його згоди у зв`язку з психічним станом, Заява мотивована тим, що 28 липня 2025р. о 18 год. 15 хв. [PERSON] був госпіталізований у психоневрологічну лікарню та направлений на госпіталізацію лікарем-психіатром [PERSON] , котра на підставі відомостей про поведінку [PERSON] , які надійшли від матері останнього [PERSON] , зробила висновок про необхідність госпіталізації [PERSON] у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих. Комісія КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію [PERSON] відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу» і прийшла до висновку, що його обстеження і лікування можливе тільки в умовах стаціонару, однак він відмовився від запропонованої госпіталізації, а тому заявник просить винести ухвалу про подальше перебування [PERSON] у психіатричному закладі. 29\~липня 2025\~року ухвалою\~Тернопільського міськрайонного\~суду дану справу передано голові Тернопільського міськрайонного суду для визначення підсудності в порядку ст.31 ЦПК України. 30\~липня 2025\~року розпорядженням голови Тернопільського міськрайонного суду, у зв`язку із відсутністю присяжних, дану справу передано до Збаразького районного суду Тернопільської області, як найбільш територіально наближеного суду. 04 серпня 2025 року ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області прийнято заяву до розгляду та призначено судове засідання. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала та просила суд її задовольнити. Крім того, пояснила, що [PERSON] перебуває в них на обліку з 2022 року. 22 липня 2025 року був доставлений у психоневрологічну лікарню каретою швидкої допомоги з готелю «Глобус». Зі слід працівників поліції мав з собою зброю, погрожував працівникам поліції та ТЦК. Хворим себе не вважає. Несе загрозу та небезпеку для оточуючих в зв`язку з чим потребує примусового лікування. У судовому засіданні [PERSON] мати [PERSON] пояснила, що вона бажає, щоб її сина підлікували, оскільки він собі та іншим створює небезпеку. Вона в своєму будинку, де вони разом із сином проживають знайшла пістолети та гранати, які видала працівникам поліції. Він раніше вже проходив лікування, а на даний час його психічний стан здоров`я знову погіршився. Він погрожує їй та батькові. Особа,\~стосовно якої\~вирішується питання\~про надання\~їй психіатричної\~допомоги у\~примусовому порядку\~ [PERSON] \~в судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви про його госпіталізацію та пояснив, що він здоровий і госпіталізації не потребує. Мати умисно хоче визнати його психічнохворим, щоб він не проходив службу у Збройних силах України. На даний час він займається волонтерською діяльністю. Представник [PERSON] адвокат Свиріпа В.З. заперечила щодо задоволення заяви. Прокурор Чабанюк Ю.Ю. у судовому засіданні заяву підтримала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, проаналізувавши наявні докази, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так судом встановлено, що [PERSON] поступив на стаціонар «Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні» Тернопільської обласної ради 28 липня 2025 року о 18 годині 15 хвилин із швидкої допомоги в зв`язку із наявністю в нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих, на підставі відомостей про його поведінку, які надійшли від матері [PERSON] .. Згідно висновку комісії ЛКК [PERSON] від 28 липня 2025 року діагностовано: біполярний афективний розлад, поточний епізод манії з психотичними симптомами і потребує госпіталізації. Відповідно до довідки ВЛК від 30 серпня 2023 року № 192 [PERSON] було встановлено діагноз: біполярний афективний розлад, поточний маніакальний епізод із психотичними симптомами. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з ст.49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Відповідно до ч.6 ст.284 Цивільного кодексу України, надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону. Згідно з ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст.4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Відповідно до\~ст.14\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» особа,\~яка страждає\~на психічний\~розлад,\~може бути\~госпіталізована до\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги без\~її усвідомленої\~письмової згоди\~або без\~письмової згоди\~її законного\~представника,\~якщо її\~обстеження або\~лікування можливі\~лише в\~стаціонарних умовах,\~та при\~встановленні в\~особи тяжкого\~психічного розладу,\~внаслідок чого\~вона: вчиняє\~чи виявляє\~реальні наміри\~вчинити дії,\~що являють\~собою безпосередню\~небезпеку для\~неї чи\~оточуючих,\~або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду ві 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18). Відповідно до\~ст.16\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» особа,\~яку було\~госпіталізовано до\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги за\~рішенням лікаря-психіатра\~на підставах,\~передбачених статтею\~14\~цього Закону,\~підлягає обов`язковому\~протягом 24\~годин з\~часу госпіталізації\~огляду комісією\~лікарів-психіатрів\~закладу з\~надання психіатричної\~допомоги для\~прийняття рішення\~про доцільність\~госпіталізації.\~У випадку,\~коли госпіталізація\~визнається недоцільною\~і особа\~не висловлює\~бажання залишитися\~в закладі\~з надання\~психіатричної допомоги,\~ця особа\~підлягає негайній\~виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до\~ч.ч.1,\~2\~ст.340\~ЦПК України\~у заяві\~про проведення\~психіатричного огляду\~фізичної особи\~у примусовому\~порядку,\~про надання\~особі амбулаторної\~психіатричної допомоги\~у примусовому\~порядку та\~її продовження,\~про госпіталізацію\~до закладу\~з надання\~психіатричної допомоги\~у примусовому\~порядку та\~продовження такої\~госпіталізації повинні\~бути зазначені\~підстави для\~надання психіатричної\~допомоги у\~примусовому порядку,\~встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Як вбачається із заяви КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» підставою для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] є відомості про його поведінку, які надійшли від матері [PERSON] .. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею. Відповідно до ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. До заяви додано лише висновок лікарів-психіатрів про тяжкий психічний стан [PERSON] , однак будь-яких інших належних і допустимих доказів про те, що він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, які були б підставною для примусової госпіталізації, до заяви заявником не додано, як і доказів того, що він з 2022 року перебуває на обліку у психоневрологічній лікарні. У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішенні не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг). З матеріалів справи вбачається, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення ним чи виявлення наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, що було б підставою для його примусової госпіталізації відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, враховуючи наведене, заслухавши думку учасників судового розгляду, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, оскільки заявником не доведено, що через наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу він становить безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed