Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

У липні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він помилково здійснив безготівковий переказ грошових коштів у сумі 56100,00 грн на банківський рахунок [PERSON] . Так, 07 грудня 2023 року він переказав [PERSON] грошові кошти у сумі 10000,00 грн; 27 грудня 2023 року - 9000,00 грн; 01 березня 2024 року - 10000,00 грн; 08 березня 2024 року - 20000,00 грн; 01 червня 2024 року - 7100,00 грн. Як стверджував [PERSON] , між ним та [PERSON] не укладались жодні правочини, а тому він звернувся до відповідача з вимогою повернути помилково отримані нею кошти. Однак [PERSON] проігнорувала вимогу позивача. З цих підстав [PERSON] , покликаючись на норму ст. 1212 ЦК України, пред`явив кондикційний позов та просив суд стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у сумі 56100,00 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначила, що у вересні 2023 року у місті Луцьк вона познайомилась з [PERSON] . На початку знайомства позивач почав наполягати на тому, щоб відповідачка надала йому реквізити її банківської картки для того, щоб він міг переказувати їй кошти, за які вона б придбавала від нього для себе квіти та інші подарунки. Спілкування між ними продовжувалось за допомогою месенджерів та іноді вони зустрічались у місті Києві. [PERSON] зазначала, що [PERSON] робив їй подарунки, не висуваючи вимог щодо повернення їх у майбутньому, але у подальшому почав звертатись до неї з пропозиціями інтимного характеру, пропонуючи за це матеріальну підтримку. Зі слів відповідачки, такі пропозиції [PERSON] вона відхилила, а у подальшому вирішила припинити спілкування з ним. Після цього позивач почав погрожувати їй, що змусило її звернутись до правоохоронних органів. [PERSON] стверджувала, що кошти надавались їй [PERSON] без зобов`язання їх повернення, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, відсутні. З цих підстав відповідачка просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив факт того, що вони з відповідачкою знайомі, але наполягав на тому, що грошові кошти у сумі 56100,00 грн переказані ним на банківський рахунок [PERSON] помилково. Відповідачка у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши вступні слова учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. 07 грудня 2023 року [PERSON] здійснив безготівковий переказ грошових коштів у сумі 10000,00 грн на банківський рахунок [PERSON] . У подальшому він здійснив ще чотири подібні транзакції; 27 грудня 2023 року - на суму 9000,00 грн; 01 березня 2024 року - на суму 10000,00 грн; 08 березня 2024 року - на суму 20000,00 грн; 01 червня 2024 року - на суму 7100,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Факт здійснення безготівкових переказів [PERSON] грошових коштів на банківський рахунок [PERSON] п`ятьма платежами на загальну суму 56100,00 визнається учасниками справи, а тому доказуванню не підлягає. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в п. 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: добросовісність) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 вказав на те, що тлумачення норм ст. ст. 3, 1212-1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів (до аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач був знайомий з відповідачем особисто, неодноразово зустрічався з нею, регулярно спілкувався з нею в месенджерах, а також здійснював безготівковий переказ їй грошових коштів протягом тривалого часу, а саме: більше пів року, регулярно, різними сумами, всього було проведено п`ять транзакцій. Наведене спростовує доводи позивача про помилковість здійснення цих грошових переказів. Також [PERSON] не доведено з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази факт того, що, він здійснював переказ коштів, очікуючи від відповідачки виконання обов`язку з їх повернення. Отже, суд вважає, що [PERSON] переказав [PERSON] грошові кошти у сумі 56100,00 грн, знаючи, що між ним та відповідачкою відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, кошти позивач переказував добровільно, а тому його поведінка є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Оскільки позивач не був зобов`язаний переказувати грошові кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачкою, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. З цих підстав суд дійшов висновку про відсутність підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у сумі 56100,00 грн.

Outcome: dismissed