Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новини 24 години» та просить суд: 1. Визнання інформації, поширеної відповідачем недостовірною та такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації [PERSON] , а саме, що: - Шостий апеляційний адміністративний суд не побачив порушення закону у висновку Інституту національної пам`яті, котрим символіка дивізії СС «[INFO]» не визнається нацистською. Таке рішення суд ухвалив ще 23 вересня, чим спричинив ще більшу хвилю громадського обурення. Усе через голову Інституту національної пам`яті [PERSON] ; - у грудні торік він ( [PERSON] ) очолив Інститут (Український інститут національної пам`яті). До цього працював асистентом та викладачем на кафедрах культурології та філософської антропології університету Драгоманова. А в 2013-му став помічником гендиректора, а потім керівником служби стратегії музейного планування та розвитку у знавшому не одну корупційну історію «Мистецькому арсеналі». Саме пропрацювавши там 2 роки, [PERSON] купив квартиру у Києві, оціночна вартість якої складає близько 96 000 доларів. Та в декларації він зазначив житло тещі, яка ніколи в столиці не проживала. Про те, що чиновник мешкає у цій квартирі свідчать платіжки за комунальні послуги на його ім`я; - та реєстрація квартири на тещу не єдиний спосіб приховування [PERSON] його реальних доходів. Торік у своїй декларації він вказав: придбав майнове право на ту ж таки квартиру у Києві лише за 129,5 тис. грн. Водночас її реальна ціна близько 840 тис. гривень; - водночас яким насправді є джерело таких доходів [PERSON] , лишається під питанням. Експерти певні - це тендерні махінації. Адже аналіз тендерних закупівель (Українського) інституту національної пам`яті, не кажучи про «Мистецький арсенал», засвідчив: в період з 2 жовтня 2018-го по вересень 2020 років 6 з них виграла наближена до [PERSON] ФОП [PERSON] , з чоловіком якої він тісно спілкується. Загальна сума договорів, укладених (Українським) інститутом національної пам`яті з ФОП [PERSON] , складає близько 1,2 млн. грн., частина з яких, найімовірніше осіла в кишенях [PERSON] ; - приховування доходів, реєстрація майна на тещу та тендерні махінації - так виглядає портрет головного захисника дивізії СС «[INFO]» [PERSON] , який, замість того, аби об`єднувати українців святкуванням спільних перемог та досягнень, продовжує курс свого попередника [PERSON] на розкол суспільна через провадження агресивної праворадикальної політики. Відтак декларує, що захист нацистських організацій в Україні та просування їхніх ідей є офіційною позицією підконтрольного йому (Українського) інститут національної пам`яті. 2. Зобов`язати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію стосовно нього, повідомивши про ухвалене судове рішення у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Новини 24 години» (телеканал "NewsOne") про захист честі та гідності у телепередачі «Новини» на телевізійному каналі "NewsOne", із зачитуванням ведучим або диктором передачі резолютивної частини судового рішення, не пізніше місяця з дня набрання ним законної сили. 3.Стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч) грн. Позивач у своїй позовній заяві посилався на те, що [INFO] , об 11:15 у випуску новин на телеканалі "NewsOne" (телеорганізація, що здійснює мовлення у розумінні Закону України «Про телебачення і радіомовлення» - ТОВ «Новини 24 години») був поширений аудіовізуальний твір, в якому міститься інформація, яка є недостовірною та такою, що завдає шкоди гідності, честі та діловій репутації [PERSON] . Так, у вказаному аудіовізуальному творі голосом диктора поширена така інформація: «Шостий апеляційний адміністративний суд не побачив порушення закону у висновку Інституту національної пам`яті, котрим символіка дивізії СС «[INFO]» не визнається нацистською. Таке рішення суд ухвалив ще 23 вересня, чим спричинив ще більшу хвилю громадського обурення. Усе через голову Інституту національної пам`яті [PERSON]» (далі - Інформація 1). Позивач зазначає, що поширена Інформація 1 є недостовірною, негативною по відношенню до Позивача та такою, що шкодить його гідності, честі та діловій репутації з огляду на наступне. В аудіовізуальному творі, очевидно, мова йде про судову справу №826/11325/17, оскільки рішень в інших справах, де б Український інститут національної пам`яті був стороною, 23 вересня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд не виносив. Предметом даної справи не було визнання або невизнання символіки дивізії СС «[INFO]» нацистською. Як зазначено у тексті рішення Шостого апеляційного адміністративного суду, предметом оскарження в даній справі є відповідь Українського інституту національної пам`яті, викладена в листі від 16.05.2017 №01/105, надана на звернення [PERSON] від 12.05.2017 щодо того: чи підпадає символіка дивізії СС «[INFO]» під Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соліалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки». Отже, спірні правовідносини виникли внаслідок висловлення в листі Українського інститут національної пам`яті від 16.05.2017 № 01/1015, підписаного Головою Українського інституту національної пам`яті [PERSON], позиції, що у переліку, визначеному п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соліалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» символіка 14 гренадерської дивізії військ СС «[INFO]» (1-ї Української дивізії УНА) відсутня, з огляду на що вона не є символікою націонал-соліалістичного (нацистського) тоталітарного режиму поширення або публічне використання якої в Україні заборонено. Шостий апеляційний адміністративний суд скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2020 року у справі № 826/11325/17 з огляду на порушення ним норм процесуального права при визначенні належності порушеного права особи, яка звернулась з відповідним позовом, а також з огляду на порушення норм матеріального права, зазначивши, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, оскільки фактично перебрав на себе повноваження спеціалізованих наукових (дослідних) інститутів (установ) на які покладаються повноваження щодо експертної діяльності. Позивач також посилався на те, що фраза диктора «усе через голову інституту національної пам`яті [PERSON] » створює враження у осіб, що отримують дану інформацію про те, що позивач здійснював тиск на суд з метою отримання позитивного для себе результату. Позивач вважає, що поширюючи Інформацію 1, відповідач, поширив недостовірні відомості по відношенню до позивача, зокрема щодо того, що він нібито пропагує цінності нацизму, використовуючи свою посаду голови Українського інституту національної пам`яті та вчиняє тиск на суд. У позовній заяві позивач зазначає, що такі дії є кримінально карним злочином і кваліфікуються статтями 376 (ч.2) та 436-1 (ч.2) Кримінального кодексу України. Позивач зазначив, що у своїх публічних інтерв`ю виступав проти героїзації дивізії СС. Далі у вказаному аудіовізуальному творі голосом диктора поширена наступна інформація: «У грудні торік він [[PERSON]]очолив Інститут [Український інститут національної пам`яті]. До цього працював асистентом та викладачем на кафедрах культурології та філософської антропології університету Драгоманова . А в 2013-му став помічником гендиректора, а потім керівником служби стратегії музейного планування та розвитку у знавшому не одну корупційну історію «Мистецькому арсеналі». Саме пропрацювавши там 2 роки, [PERSON] купив квартиру у Києві, оціночна вартість якої складає близько 96 000 доларів. Та в декларації він зазначив житло тещі, яка ніколи в столиці не проживала. Про те, що чиновник мешкає у цій квартирі свідчать платіжки за комунальні послуги на його ім`я.» (далі - Інформація 2). Позивач зазначає, що Інформація 2 є недостовірною, оскільки в аудіовізуальному творі не вказується, які саме «корупційні історії» зазнав «Мистецький арсенал» та який зв`язок з такими «корупційними історіями» (якщо вони мали місце) є у позивача. У позовній заяві наголошує на тому, що інформація про купівлю квартири позивачем не підтверджується жодним фактом (публікацією договору купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно тощо) та не відповідає його публічній декларації про майновий стан, розміщеної на сайті НАЗК, з огляду на те, що у 2019-му році позивачем була придбана квартира в м. Ірпінь Київської області, а не в м. Києві, про що йдеться у поширеному аудіовізуальному творі. Інформація, що позивач мешкає у квартирі тещі, оскільки платіжки за комунальні послуги виставляються на його ім`я також жодним чином не підтверджується, оскільки навіть платіжки, про які йдеться мова в аудіовізуальному творі, не представлені. Крім того, який зв`язок між можливою (на думку відповідача) купівлею квартири та проживанням у ній, і яке саме правопорушення було вчинено позивачем, зі змісту аудіовізуального твору не є зрозумілим. Позивач стверджує, що поширюючи Інформацію 2, відповідач поширив недостовірні, нічим не підтверджені фактичні дані, які шкодять його честі, гідності та діловій репутації, оскільки створюють у суспільстві репутацію його, як корупціонера та злочинця, чиї дії є карним злочином та кваліфікуються згідно ст. 364 Кримінального кодексу України. Далі у вказаному аудіовізуальному творі голосом диктора поширена наступна інформація: «Та реєстрація квартири на тещу не єдиний спосіб приховування [PERSON] його реальних доходів. Торік у своїй декларації він вказав: придбав майнове право на ту ж таки квартиру у Києві лише за 129,5 тис. грн.. Водночас її реальна ціна близько 840 тис. гривень» (далі - Інформація 3). Така інформація містить фактичні дані, нібито позивач має інші, відмінні від офіційних, доходи та приховує їх. Однак жодних доказів такого приховування не наводяться. Інформація, що позивач придбав майнове право на «ту ж таки квартиру» не може відповідати дійсності, оскільки жодним чином не обґрунтовано у аудіовізуальному творі ідентичність об`єктів нерухомості. Позивач вважає, що поширюючи Інформацію 3, відповідач поширив недостовірні, нічим не підтверджені фактичні дані, які шкодять честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки створюють у суспільстві репутацію його, як корупціонера та особу, що приховує свої статки. Далі у вказаному аудіовізуальному творі голосом диктора поширена наступна інформація: «Водночас яким насправді є джерело таких доходів [PERSON] , лишається під питанням. Експерти певні - це тендерні махінації. Адже аналіз тендерних закупівель [Українського] інституту національної пам`яті, не кажучи про «Мистецький арсенал», засвідчив: в період з жовтня 2018-го по вересень 2020 років 6 з них виграла наближена до [PERSON] ФОП [PERSON] , з чоловіком якої він тісно спілкується. Загальна сума договорів, укладених [Українським] інститутом національної пам`яті з ФОП [PERSON] , складає близько 1,2 млн. грн., частина з яких, найімовірніше осіла в кишенях [PERSON].» (далі - Інформація 4). Позивач зазначає, що така інформація містить фактичні дані, нібито позивач вступив у злочинну змову з [PERSON] з метою розкрадання державних коштів і, що джерелом доходів позивача, відмінних від офіційних, є зловживання (махінації) під час проведення тендерних процедур, де замовником був Український інститут національної пам`яті, керівником якого є позивач. При цьому жодних доказів щодо таких зловживань з боку позивача, та навіть результату аналізу тендерних закупівель, про який йдеться в аудіовізуальному творі, не представлено. Крім того, озвучена інформація суперечить очевидним фактом - адже на момент виходу у ефір аудіовізуального твору позивач працював на посаді Голови Українського інститут національної пам`яті менше 10 місяців (а не 2 роки, протягом яких, нібито проводив тендерні махінації). Факт призначення позивача на посаду легко перевірити-розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1245-р «Про призначення [PERSON] Головою Українського інститут національної пам`яті» є у відкритому доступі. Також не можна стверджувати, що поширена Інформація 4 є ретрансляцією позиції голови ГО «Рух за справедливу Україну» [PERSON] , який, ймовірно, і є тим «експертом», який певен, що джерелом злочинних доходів [PERSON] є тендерні махінації, оскільки диктор у аудіовізуальному творі не наводить його пряму мову, і думка [PERSON] , озвучена у аудіовізуальному творі, швидше є похідною від поширеної Інформації 4, ніж навпаки. Позивач вказує, що поширюючи Інформацію 4, відповідач поширив недостовірні, нічим не підтверджені фактичні дані, які шкодять честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки створюють у суспільстві репутацію його, як корупціонера та злочинця, чиї дії є карним злочином та кваліфікуються згідно ст. 364 Кримінального кодексу України. Далі у вказаному аудіовізуальному творі голосом диктора поширена наступна інформація: «Приховування доходів, реєстрація майна на тещу та тендерні махінації - так виглядає портрет головного захисника дивізії СС «[INFO]» [PERSON] , який, замість того, аби об`єднувати українців святкуванням спільних перемог та досягнень, продовжує курс свого попередника [PERSON] на розкол суспільна через провадження агресивної праворадикальної політики. Відтак декларує, що захист нацистських організацій в Україні та просування їхніх ідей є офіційною позицією підконтрольного йому [Українського] інститут національної пам`яті.» (далі - Інформація 5). Дана інформація містить фактичні дані, нібито Позивач має інші, відмінні від офіційних, доходи та приховує їх, вчиняє злочинні дії щодо тендерних закупівель, а також пропагує цінності нацизму, використовуючи свою посаду голови Українського інституту національної пам`яті. Поширена інформація є недостовірною, оскільки не підтверджується жодними доказами. Позивач приходить до висновку, що поширюючи Інформацію 5, Відповідач, поширив недостовірні відомості по відношенню до Позивача, які шкодять честі, гідності та діловій репутації Позивача, оскільки створюють у суспільстві репутацію його, як корупціонера та злочинця, чиї дії є карним злочином та кваліфікуються згідно ст. 364 та 436-1 (ч.2) Кримінального кодексу України. Позов просить задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року справа була передана за територіальною підсудністю до Солом`янському районного суду м. Києва. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року справу прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження. В ухвалі було визначено учасникам судового розгляду строки на подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень та пояснень щодо позову в порядку передбаченим статтями 179-181 ЦПК України. 27 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив позовну заяву залишити без задоволення. Обґрунтовуючи відзив, відповідач вказує на оціночний характер поширеної інформації, недопустимість відеозапису, що поданий позивачем на CD-диску, відсутності юридичного складу правопорушення, неефективності обраного позивачем способу захисту та відсутність належних і допустимих доказів щодо впливу оспорюваної інформації на моральний стан позивача. Відповідач зазначає, що межі допустимої критики щодо [PERSON] є ширшими внаслідок його статусу публічного діяча. Так, у відзиві відповідач посилається на рішення у справі Lingens v. Austria від 08.07.1986, Серія А, №103, с. 28, п. 39 «Межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній діяльності є ширшою ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть коли вони виступають не як політики, проте вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань». Також відповідач зазначає, що публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу (аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17-ц (провадження №61-48302св18). У відзиві також міститься обґрунтування відповідача щодо оціночного судження оспорюваної інформації з огляду на використані мовностилістичні засоби, відсутність можливості перевірки інформації на предмет правдивості, невідповідності такої інформації критеріям предмету захисту. Зазначається, що оспорювана інформація не містить жодного повідомлення про конкретний факт, що знову ж таки унеможливлює перевірку інформації на предмет правдивості. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 150 000, 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн., відповідач вказує, що всупереч нормам Цивільного процесуального кодексу, сторона позивача жодних належних і допустимих доказів того, що оспорювана інформація мала будь-який вплив на його матеріальний стан, не надала. Відповідач звернув увагу суду на те, що 02 лютого 2021 року Президентом України було видано Указ №43/2021 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ). Указом введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 лютого 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Рішення РНБОУ). Рішенням РНБОУ в свою чергу передбачено підтримати пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), які внесені Верховною Радою України (Постанова Верховної Ради України від 04 жовтня 2018 року №2589-VIII- далі - Постанова ВРУ) та Службою безпеки України та застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до: 1.) фізичних осіб згідно з додатком 1; 2.) юридичних осіб згідно з додатком 2. Відповідно до п. 3 Указу він набирає чинності з дня його опублікування. Указ опублікований в офіційних виданнях «Голос України» №20 від 04 лютого 2021 року, «Урядовий кур`єр» №23 від 04 лютого 2021 року. ТОВ «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» є особою, до якої відповідно до п. 7 додатку №2 Рішення РНБОУ застосовано наступні обмежувальні заходи у тому числі: блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності; заборона користування радіочастотним ресурсом України; припинення надання послуг з ретрансляції/ розповсюдження телепрограм/надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування; повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом; заборона видачі дозволів, ліцензій Національного банку України на здійснення інвестицій в іноземну державу, розміщення валютних цінностей на рахунках і вкладах на території іноземної держави; припинення видачі дозволів, ліцензій на ввезення в Україну з іноземної держави чи вивезення з України валютних цінностей та обмеження видачі готівки за платіжними картками, емітованими резидентами іноземної держави; заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом. Відповідач зазначає, що одночасно із припиненням здійснення телевізійного мовлення із незалежних від ТОВ «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» причин припинено діяльність веб сайту «newsone.ua». Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, на адресу суду повернулася судова повістка, яка направлялася відповідачу, з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою». Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено. У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України). З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У ч. 2 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 302 ЦК України. Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Згідно частини 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Судом встановлено, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про призначення [PERSON] А. Е. Головою Українського інституту національної пам`яті» від 11 грудня 2019 року № 1245-р, [PERSON] був призначений Головою Українського інституту національної пам`яті строком на 5 років, звільнений 17 грудня 2024 року у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про звільнення [PERSON] з посади Голови Українського інституту національної пам`яті» від 13 грудня 2024 року №1252-р. Український інститут національної пам`яті є центральним органом виконавчої влади, що має особливо важливі державні функції та завдання, покладені на нього, визначені у Положенні про Український інститут національної пам`яті, затвердженому постановою КМУ від 12.11.2014 року за № 684. У п. 18 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року зазначено, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. При розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Як на передумову для звернення до суду з даним позовом позивач зазначив, що спірна інформація містить не тільки недостовірну інформацію, але й містить фактичні твердження про скоєння позивачем ряду умисних злочинів, таких як втручання в діяльність судових органів, зловживання владою або службовим становищем, виготовлення, поширення комуністичної, нацистської символіки та пропаганда комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів. Разом з тим, у супереч принципу презумпції невинуватості, поширена інформація не містить жодного посилання на вирок суду, яким встановлена вина позивача та який набрав законної сили. Відповідно до ст. 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Дані положення кореспондуються із положеннями частин першої, другої та п`ятої ст. 17 КПК України, де зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбачену цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Судом встановлено, що дійсно мало місце розповсюдження саме вказаної - спірної інформації з боку відповідача. Даний факт підтверджується відповіддю Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення на адвокатський запит представника Позивача за вих. № 16 від 12 жовтня 2020 року з відеозаписом телеефіру, що транслювався Відповідачем 08 жовтня 2020 року. Початок аудіовізуального твору, у якому була поширена Інформація 1, 2, 3, 4, 5 - з 15-ї хвилини 41-ї секунди доданого відеофайлу. Крім того, поширення вказаної інформації відповідач підтвердив у відзиві, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України вказана обставина доказуванню не підлягає, оскільки визнається відповідачем. Відтак, судом встановлено, що вказана спірна інформація 1, 2, 3, 4, 5, що міститься в аудіовізуальному творі поширена в ефірі телеканалу телеканалі "NewsOne", про що чітко свідчить логотип телевізійного каналу відповідача у правому верхньому куті, що у розумінні Закону України «Про телебачення і радіомовлення» слугує вирізненням ефірного часу однієї телеорганізації від іншої. Такий доказ міститься у відеозаписі ефіру мовлення телеканалу відповідача, отриманий від Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, а також - витяг з журналу обліку передач за 8 жовтня 2020 року. Тобто інформація була доступна для необмеженого кола осіб. Поширена Інформація 1, 2, 3, 4, 5 стосується [PERSON] , оскільки його особу було ідентифіковано не лише шляхом використання прізвища та імені, а й шляхом демонстрації фото, біографічних даних та відеоматеріалів із зображенням позивача, що виключає будь-які сумніви щодо того, що розповсюджена інформація стосується даної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як встановлено судом, то спірна інформація є фактичним твердженням, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань відповідачем суду надано не було. Зокрема, відповідачем не доведено, що позивач здійснив тиск на суд з метою отримання позитивного для себе результату у судовому рішенні, про яке йдеться у Інформації 1, як і не доведено жодну із інших обставин, про які йдеться у оспорюваній інформації 2, 3, 4, 5. Не підтверджено жодним фактом купівлю квартири в м. Києві, факт наявності у Позивача інших, відмінних від офіційних, доходів, вступ у злочинну змову з [PERSON] з метою розкрадання державних коштів, вчинення злочинних дій щодо тендерних закупівель, а також пропагування цінностей нацизму, використовуючи посаду голови Українського інституту національної пам`яті. При цьому, розповсюджена спірна інформація є негативною, стосується безпосередньо позивача, не носить оціночний характер, так як викладена у формі тверджень. Межа допустимої критики щодо державного службовця визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Проте фактичні твердження про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 8 травня 2019 року у справі № 761/37180/17. У даному випадку, поширена недостовірна інформація принижує статус позивача як громадянина, громадського діяча в очах суспільства, в колі знайомих, тощо, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем у його поведінці загальноприйнятих норм моралі і дотримання законодавства. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає доведеними обставини, на які посилався позивач щодо недостовірності поширеної відповідачами інформації стосовно позивача, й законними підстави вважати її такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. У даному випадку в діях відповідача наявні усі обов`язкові ознаки юридичного складу правопорушення. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, який однак є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 683/1540/16-ц. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. У ч. 1, 3 ст. 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» зазначено, що громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Зазначена норма права не містить обов`язку громадянина або юридичної особи вимагати спростування недостовірної інформації лише у передбачений нею спосіб та не містить заборони на інший спосіб захисту порушеного права, зокрема в судовому порядку, тобто це є правом, а не обов`язком особи, а тому відсутність звернення зі скаргою протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей не може позбавити особу права на судовий захист. Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Відповідно до ст. 277 ЦПК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Так, відповідно до положень частин 1, 10, 11, 14, 16 статті 43 Закону України «Про медіа», особа, яка вважає, що суб`єктом у сфері аудіовізуальних, друкованих або онлайн-медіа щодо неї було поширено відомості, які не відповідають дійсності (викладені неповно чи неточно) та принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, має право вимагати спростування недостовірної інформації або реалізації права на відповідь. Текст спростування або відповіді в друкованому медіа має бути набрано тим самим шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" або "Відповідь" на тому місці шпальти, в якому наводилася інформація, щодо якої надійшла заява про спростування або реалізацію права на відповідь. Поширення спростування або відповіді в онлайн-медіа має відбуватися у спосіб, максимально наближений до способу поширення інформації, щодо якої надійшла заява про спростування або реалізацію права на відповідь (у тому самому обсязі, на тій самій веб-сторінці або у тому самому розділі веб-сайту тощо). Якщо спростування або відповідь неможливо розмістити на одній веб-сторінці з оригінальною публікацією, суб`єкт у сфері онлайн-медіа має забезпечити перехресні посилання між відповідними публікаціями та розмістити поряд з оригінальним матеріалом повідомлення про те, що інформація з цієї публікації була спростована або стала предметом реалізації права на відповідь. У спростуванні або відповіді має бути зазначено, яка інформація не відповідає дійсності (викладена неповно чи неточно), коли і в якій програмі чи публікації вона була поширена. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 у справі N 338/180/17, від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі N 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі N 145/2047/16-ц. Судом встановлено, що Указом Президента України N 43/2021 від 02.02.2021 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 лютого 2021 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" відповідно до якого щодо ТОВ "НОВИНИ 24 ГОДИНИ", код ЄДРПОУ 33786517 застосовані обмежувальні заходи строком на 5 років, зокрема анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності; заборона користування радіочастотним ресурсом України; припинення надання послуг з ретрансляції/розповсюдження телепрограм/надання телекомунікаційних послуг і використання телекомунікаційних мереж загального користування тощо. Тобто, виконати позовну вимогу щодо спростування оспорюваної інформації шляхом повідомлення про ухвалене судове рішення у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Новини 24 години» (телеканал "NewsOne") про захист честі та гідності у телепередачі «Новини» на телевізійному каналі "NewsOne", із зачитуванням ведучим або диктором передачі резолютивної частини судового рішення, не пізніше місяця з дня набрання ним законної сили, є неможливим з огляду на блокування діяльності ТОВ «Новини 24 години». Стосовно позовних вимог про стягнення коштів моральної шкоди з відповідача слід зазначити наступне. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 2 та 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Крім того, за умовами ч. 1 ст. 31 Закону України «Про інформацію», у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 2000 - 5000 євро. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже, так як судом встановлено порушення прав позивача приниженням честі та гідності внаслідок поширення недостовірної інформації, враховуючи, що позивач тривалий час намагався відновити своє порушене право шляхом звернення до суду з позовом про визнання недостовірної інформації та зобов`язання її спростувати; дотримуючись принципів розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позивач зазнав моральних страждань та до відшкодування підлягає моральна шкода в розмірі - 10 000 грн. з огляду на кількість та форму (недопустимі висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень) визнаних недостовірними висловлювань. На основі з`ясованих обставин, на які посилалась сторона позивача, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви про визнання спірної інформації недостовірною та зобов`язання відповідача публічно спростувати вищевказану інформацію, яка не відповідає дійсності, а також стягнення на користь позивача моральної шкоди у вказаних розмірах. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Пред`являючи позов, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37 600 грн. На підтвердження позивач надає договір № 01/10-2020 про надання правової допомоги від 09.10.2020, ордер про надання правничої (правової) допомоги від 04.12.2020, свідоцтво про право на заняття адвокатської діяльністю серії ЗП 002636 від 23.06.2020, попередній розрахунок судових витрат, а саме: підготовка заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру - 8 000 грн.; вивчення матеріалів справи на паперових носіях з підготовкою правового висновку - 2 000 грн.; вивчення матеріалів справи, відмінних від паперового носія (відеозаписи, аудіо записи, дослідження предметів, місцевості тощо) - 5 6000 грн.; вивчення матеріалів судової справи на паперових носіях в рамках судового провадження, незалежно від підвідомчості справи - 2 000 грн.; представництво інтересів у судових інстанціях - 20 000 грн. Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Проаналізувавши подані позивачем документи, суд вважає, що позивач не довів понесення витрат на професійну правничу допомогу в даному розмірі, оскільки зазначений у попередньому розрахунку адвокатом час, що був витрачений на участь у судових засіданнях, очевидно не відповідає дійсності, оскільки представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Витрати на вказану суму є не співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення та стягнення витрат на професійну допомогу у сумі 17 600 грн. В силу ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.105,110,112,114,115СК України та

Outcome: partial