Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія управління активами" звернулось до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 30.11.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики № 3884111. 21.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія управління активами" укладено договір факторингу, за яким останнє отримало право вимоги до боржників ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Відповідач свої зобов`язання за вищезазначеним договором не виконала, в зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 15377,41 грн., яку позивач просить стягнути. Ухвалою суду від 25.09.2024 у даній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 03.10.2024 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки він не згоден із сумою нарахування відсотків від с уми позики, оскільки вони не відповідають умовам договору. Також посилається на недоведеність зарахування коштів на картковий рахунок відповідача, а також на недоведеність набуття позивачем права вимоги за спірним договором. 07.10.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просить позов задовольнити, послідовно заперечуючи доводи відзиву. 11.10.2024 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому посилаючись на договір заперечує правильність нарахування відсотків, також зазначає, що додані до відповіді на відзив позивачем Правила, відповідач не підписувала, а тому вони не можуть братись до уваги як частина договору. Крім того, заперечив право вимоги позивача за вказаним договором позики. Представник позивача згідно з поданою позовною заявою просив проводити розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову за обставин, викладених ним у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 30.11.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем було укладено договір позики № 3884111(копія на а.с.8) відповідно до умов якого відповідачу надавалась позика в розмірі 9700 грн. на 30 днів, процентна ставка 1,99 %, знижена процентна ставка 0,39 %. Пунктом 4.2 Договору визначено, що позичальник до моменту підписання договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику. В реквізитах сторін зазначено номер карти [PERSON] [NUMBER] . Згідно довідки про ідентифікацію (копія на а.с. 8 з/с) підтверджено акцепт договору позичальником. Згідно інформації АТ КБ «Приватбанк» наданої на виконання ухвали суду (а.с.125-127) на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] та 30.11.2020 на вказану карту було зарахування в сумі 9700 грн. 21.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ "Фінансова компанія управління активами" укладено договір факторингу (копія на а.с.10-14). Згідно реєстру прав вимоги (копія на а.с.105-106) ТОВ "Фінансова компанія управління активами" набуло право вимоги до відповідача за спірним договором. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.6-7), заборгованість [PERSON] за договором позики № 3884111 за період з 30.11.2020 по 09.09.2024 становить 15377,41 грн., з яких тіло кредиту 9700 грн., заборгованість за процентами - 5677,41 грн. В ході розгляду справи представником відповідача заперечувалась сума нарахованих процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Верховний Суд у своїй практиці наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). При цьому сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Так, в ході розгляду справи відповідачем не заявлялись клопотання суду про витребування у позивача іншого розрахунку заборгованості та не надавався свій контррозрахунок. За таких обставин та зважаючи на відсутність достатніх доказів, які б вказували на неправильність розрахунку, наданого позивачем, суд відхиляє посилання представника відповідача про неправильність розрахунку заборгованості, зокрема і в частині відсотків. Також представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що відповідач вказаного спірного договору не укладала, оскільки не була ознайомлена з Правилами надання грошових коштів у позику та не підписувала їх. Разом з тим, сам відповідач, заперечуючи правильність розрахунку процентів за договором, посилається на що позивач мав би застосувати знижену процентну ставку 0,39 % замість 1,99 %, однак саме Правилами надання грошових коштів у позику (п. 9.7 Правил) визначено випадки засосування загальної та пільгової процентної ставки, і, як зазначено у підписаному відповідачем договорі, позичальник ознайомлений і погоджується з такими правилами, вони є зрозумлими (а.с. 8). Крім того, пунктом 10 Договору позики сторонами погоджено, що Правила надання грошових коштів у позику є невід`ємною частиною договору. У ході судового розгляду не встановлено, що Правила надання грошових коштів у позику ТОВ "1 Безпечне агенство необхідних кредитів" (на умовах повернення позики в кінці строку позики) (а.с. 55-57) змінювалися позикодавцем в односторонньому порядку без відома іншої сторони. Таким чином, позиція представника відповідача є суперечливою, оскільки ставиться питання про неправильне нарахування позивачем виду процентної ставки за користування грошовими коштами, що врегульовано саме Правилами надання грошових коштів у позику. \~ \~ \~ \~В постанові Об`єднаної Палати КЦС ВС від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 1046,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Щодо заперечень представника відповідача про те, що позивач не набув права вимоги за укладеним договором, оскільки не підтвердив перехід права вимоги саме до [PERSON] за договором № 3884111, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що вказаний договір факторингу оспорювався його сторонами та визнаний недійсним, а тому за наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає доведеним перехід права вимоги до позивача. Щодо заперечень представника позивача про розбіжність у найменуванні додатку до договору факторингу з матеріалами, які додані до позову, то така розбіжність не впливає на встановлені обставини та не свідчить про те, що сторонами договору факторингу не було досягнуто згоди щодо істотних умов предмету договору. Крім того суд звертає увагу, що згідно доданої до позовної заяви копії реєстру права вимог №1 від 21.06.2021 (а.с. 18) під номером 7717 зазначено право вимоги до [PERSON] , її ІПН, реквізити договору № 3884111 від 30.11.2020, а також відомості щодо ідентифікатора електронного підпису особи, що відповідає ідентифікатору, зазначеному у відповідній графі договору позики (а.с. 8) щодо позичальника [PERSON] , а також реквізити банківської картки, які відповідають реквізитам, на яку перераховувалися кошти. Доводи представника відповідача про те, що наданий позивачем на вимогу суду реєстр прав вимог (а.с. 105-106)відрізняється від доданого до позовної заяви, відтак має ознаки неавтентичності, суд оцінює критично як суб"єктивні припущення. Будь-які сумніви щодо достовірності, належності чи допустимості доказу мають бути обгрунтованими відповідними доказами, які можуть бути оцінені та перевірені судом. При цьому обов`язок такого доведення покладено на сторону, яка ініціює відповідне питання. Крім того, в силу ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом підтверджує доводи позивача, а окремі розбіжності у них не спростовують висновків суду у цій частині. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка становить 15377,41 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved