Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилається на те, що 21.03.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем було укладено кредитний договір №721756 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. У вказаному договорі сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитним коштами, розміру і типу процентної ставки. ТОВ «Авентус Україна» перерахувало грошові кошти в сумі 7 000 грн. на банківську карту відповідача. 12.04.2018 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір факторингу №1, у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 12.07.2019 року укладено додаткову угоду № 22 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 22 від 12.07.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників у тому числі до відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 721756 від 21.03.2019 р. перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». У зв`язку з цим просить суд, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 31 724 грн. 14 коп., яка складається з: суми заборгованості 21\~106 грн., суми інфляційних втрат 8\~716 грн. 87 коп., суми 3% річних 1901 грн. 27 коп. та судові витрати. Ухвалою суду від 13.06.2025 року відкрито провадження по цивільній справі, судовий розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.07.20025 року до суду надійшов відзив, у своєму відзиві на позовну заяву відпвідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що він не підписував кредитний договір та не отримував кредитні кошти. Він стверджує, що кредитний договір є реальним , а Позивач не надав належних та допустимих доказів, зокрема первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт передачі грошей. Крім того, Відповідач заявляє, що позовна заява та ухвала були надіслані на невірну адресу, через що він не був належним чином повідомлений про справу. Також, Відповідач вказує на хронологічну суперечність: договір факторингу, за яким Позивач отримав право вимоги, був укладений 12.04.2018, тоді як кредитний договір 21.03.2019 , що, на його думку, ставить під сумнів належність Позивача як кредитора. Від представника позивача 09.07.2025 року подано до суду відповідь на відзив, яка мотивована тим, що договір є укладеним в електронній формі шляхом акцепту публічної оферти за допомогою одноразового СМС-коду, що є належним способом. Позивач вказує, що надані ним документи, зокрема «Довідка про ідентифікацію» та «Підтвердження видачі онлайн кредиту», є достатніми доказами укладення договору, оскільки ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» не є банком і не може надавати банківські виписки. Щодо хронологічної суперечності, Позивач пояснює, що договір факторингу від 12.04.2018 р. передбачав укладення наступних реєстрів прав вимоги, і право вимоги за кредитним договором № 721756 від 21.03.2019 р. перейшло до нього на підставі додаткової угоди № 22 від 12.07.2019 р. На підтвердження цього факту надано довідку про сплату вартості права вимоги. 09.07.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення, які обґрунтовані тим, що кредитний договір є недійсним та не укладеним. Зазначає, що електронний договір є нікчемним, оскільки не відповідає вимогам законодавства, а сам факт його укладення та отримання коштів не доведено Позивачем належними та допустимими доказами, зокрема, банківською випискою чи іншим первинним документом. Відповідач також стверджує, що Позивач не є належним кредитором, оскільки він не отримав права вимоги за договором факторингу, укладеним до виникнення спірного кредитного договору. Крім того, Відповідач наполягає, що належне повідомлення про позов не відбулося через помилковість адреси, вказаної Позивачем. Учасники справи у судове засідання не з`явились. Представник позивача у позовній заяві просив справу проводити без його участі. Від представника відповідача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. 21.03.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №721756 у формі електронного документа з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. Згідно умов договору кредитодавцем було перераховано грошові кошти в сумі 7000 грн. на банківську картку відповідача, факт якого відповідач не оспорював. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Як було встановлено судом, кредитний договір №721756 від 21.03.2019 року укладено в електронній формі, що відповідає приписам\~статті 207 ЦК України\~із застосуванням\~Закону України «Про електронну комерцію»\~та підписано сторонами, відповідно до вимог\~ст.12 вказаного Закону, а саме: з боку позикодавця засвідчено кваліфікованою електронною печаткою із позначкою часу, а з боку позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі. 12.04.2018 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір факторингу №1. 12.07.2019 року укладено додаткову угоду № 22 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 22 від 12.07.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників у тому числі до відповідача за договором про надання фінансового кредиту № 721756 від 21.03.2019 р. перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Так, згідно зі\~статтею 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України\~встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Він Фінанс» посилається на те, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна», перейшло до позивача, на підставі договору факторингу, який було укладено 12.04.2018 № 1, а пізніше 12.07.2019 року укладено додаткову угоду № 22. За змістом\~статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі\~статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012). Із наведеного вище слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Авентус Україна» щодо відповідача на момент укладення договору факторингу від 12.04.2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що 21.03.2019 року цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем, більше того позивачем не надано до матеріалів справи договір факторингу від 12.04.2018 року № 1. Кредитний договір було укладено між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем 21.03.2019 року, тобто після укладення ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (пізніше ТОВ «Він Фінанс») договору про відступлення прав вимоги №1 від 12.04.2018 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно дост.514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1ст.203\~ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК Україниу цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Отже, розглянувши доводи сторін та давши їм належну оцінку, суд приходить до переконливого висновку, що позивач не набув у визначеному законом порядку право вимоги за кредитним договором №721756 від 21.03.2019 року, оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання за даним кредитним договором, а отже позивач не є правонаступником ТОВ «Авентус Україна» у даних кредитних правовідносинах, а тому у нього відсутнє право вимоги до відповідача про стягнення на його користь заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Тому, зважаючи на той факт, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідача, у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави, яка є самостійною та достатньою для цього. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed