Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 28 грудня 2022 рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Песиголовцю А.Г. було частково задоволено позовні вимоги про поділ майна подружжя. 18 вересня 2024 року Постановою Дніпровського апеляційного суду було частково задоволено апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] . Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року - скасовано в частині вирішення позовних вимог щодо поділу тимчасових торговельних споруд та автомобіля між подружжям, та ухвалено нове рішення в цій частині. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя дев`яти тимчасових торговельних споруд блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , та автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] - задоволено частково. Поділено між [PERSON] та [PERSON] дев`ять тимчасових торговельних споруд блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , що є спільною сумісною власністю подружжя, у наступний спосіб: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на дев`ять тимчасових торговельних споруд зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 544 500 грн. 22 січня 2025 року Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] , залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року в частині вирішення позову про поділ тимчасових торговельних споруд залишено без змін. 10 лютого 2025 року Амур - Нижньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист №629/3710/20 щодо примусового стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торгівельних споруд - блокованих торгівельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 544 500 грн, на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року. 01 квітня 2025 року Головним державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рогачем Максимом Миколайовичем, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №77663262 з виконання виконавчого листа. Згідно листа №52504/26.12-30/8 від 06 червня 2025 року наданого Лозівським відділом державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Теслюк Ю.О. як боржником 12.05.2025 року було перераховано 1675,43 грн., згідно платіжного доручення № 7013, та 30.05.2025 року було перераховано 12727,27 грн., згідно платіжного доручення N?7938. Залишок заборгованості станом на 05.06.2025 року складає 530097,30 грн. Таким чином, оскільки відповідач не виконує рішення суду, грошові кошти, які стягнуті з нього, частково знецінилися з огляду на інфляційні процеси. Крім того, оскільки відповідач фактично користується вказаними грошовими коштами, вона зобов`язана сплатити 3% річних за таке користування за період з 18.09.2024 року по 11.06.2025 року. В зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача за період з 18 вересня 2024 року по 11 червня 2025 року інфляційні втрати у сумі 52665,02 грн., та 3% річних у розмірі 11918,46 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього разом 64583,48 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. та надання послуг правової допомоги у розмірі 15000,00 грн. Ухвалою суду від 16 червня 2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомленням (виклику) сторін. Клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з позовом та доданими до нього матеріалами, судом було надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача. Однак конверт з судовими документами повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. В Постанові від 24.04.2024 справа № 552/2497/22 Верховний Суд зазначив, що повернення судової повістки з відміткою поштового оператора про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається підтвердженням належного повідомлення учасника справи, а днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, за місцем фактичного місця проживання, зазначеного в позовній заяві, відповідачу направлялися повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження, однак вказані конверти повернулись до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання». Із офіційного веб-сайту Укрпошти в мережі Інтернет https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html судом встановлено, що поштові відправлення за трек-номерами 6460200137801; 6460200118947 повернулися за зворотньою адресою та є неврученими із причин "Невдала спроба вручення". Відтак суд вчинив усі можливі дії про повідомлення відповідача щодо розгляду справи № 629/4119/25, а неотримання ухвали від 16.06.2025 є наслідком бездіяльності самої сторони відповідача щодо її належного отримання. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 28.12.2022 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] частково задоволено позовні вимоги про поділ майна подружжя. Поділено спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , а саме: визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м; визнано за [PERSON] право власності на автомобіль TOYOTA COROLLA номер VIN № [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 23975,50 грн. різниці вартості вказаного майна при поділі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості дев`яти тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в розмірі 529249,50 грн. В іншій частині позову відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року апеляційну скаргу адвоката Івченка Дмитра Юрійовича в інтересах [PERSON] задоволено частково. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині за кожним на житловий будинок житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м; Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині за кожним на квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. Визнано за [PERSON] право власності на автомобіль TOYOTA COROLLA номер VIN № [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] частину ринкової вартості автомобіля TOYOTA COROLLA номер VIN № [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] у розмірі 23975,50 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] частину коштів витрачених на будівництво дев`яти тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у розмірі 264094,50 грн. Постановою Верховного суду від 17 січня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 11квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про поділ між подружжям дев`яти торговельних споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та автомобіля марки Toyota Corolla, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року - скасовано в частині вирішення позовних вимог щодо поділу тимчасових торговельних споруд та автомобіля між подружжям, та ухвалено нове рішення в цій частині. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя дев`яти тимчасових торговельних споруд блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , та автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] - задоволено частково. Поділено між [PERSON] та [PERSON] дев`ять тимчасових торговельних споруд блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , 2-Г, та автомобіль марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , що є спільною сумісною власністю подружжя, у наступний спосіб: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на дев`ять тимчасових торговельних споруд зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 544 500 грн. 22 січня 2025 року Постановою Верховного суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. 01 квітня 2025 року головним державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №77663262 про виконання виконавчого листа №629/3710/20 виданого 10.02.2025 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] частки ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 544 500 грн. Згідно листа №52504/26.12-30/8 від 06 червня 2025 року наданого Лозівським відділом державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Теслюк Ю.О. як боржником було перераховано 1675,43 грн. та 12727,27 грн. Залишок заборгованості станом на 05.06.2025 року складає 530097,30 грн. Станом на день розгляду справи у суді доказів повного виконання грошового зобов`язання відповідач суду не надала. Згідно ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій ідеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. За загальним правилом для примусового виконання судового рішення необхідно, щоб воно набуло законної сили, і щоб особа, на користь якої щось присуджено судом («стягувач»), попросила суд посприяти у примусовому виконанні присудженого. Для цього вона повинна звернутися до суду, який постановив рішення, із заявою (клопотанням) про видачу так званого «виконавчого документа» (виконавчого листа, наказу, ордеру тощо). Далі з цим виконавчим документом стягувач має звернутися до конкретного виконавця (судового пристава, бейліфа, маршала, державного, присяжного, приватного виконавця тощо), який є носієм державної влади і який безпосередньо звертає рішення до виконання, застосовує до боржника або до належного йому майна заходи, що дозволяють виконати за боржника його зобов`язання перед стягувачем. Порядок примусового виконання за боржника його зобов`язань перед стягувачем (або примусового виконання судового рішення) отримав назву «виконавче провадження». В Україні статтею 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності тощо (ст. 2 Закону № 1404-VIII), які кореспондуються з статтею 4 Закону №1403-VIII«Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № № 1403-VIII), а також з основними засадами (принципами) здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, що передбачені у відповідних процесуальних законах. Так, відповідно до статті 5 вказаного Закону «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Абзацом другим частини першої статті 19 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу. Згідно з частиною першою статті 26 Закону «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення і в силу приписів статті 18 цього Закону зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17 зазначено, що «4.11. У пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зауважено, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. 4.12. Як убачається зі змісту пункту 1.3 договору кредиту плата за користування одержаним кредитом встановлюється у розмірі 9 % річних. Пунктом 7.5 договору передбачено, що за несвоєчасне погашення кредиту позичальник сплачує банку подвійну процентну ставку від встановленої у пункті 1.3 цього договору. Крім того, за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник сплачує на вимогу банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості за процентами на рахунок банку за курсом Національного банку України на день сплати. Пеня нараховується на суму несплачених своєчасно процентів із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи із дати виникнення простроченої заборгованості і до дати повного її погашення (пункт 8.1 договору) Уповноважена особа Фонду звернулася до суду з вимогою про стягнення заборгованості з прострочених процентів та пені посилаючись на положення статей 526, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України і пунктів 1.3, 7.1, 7.5, 8.1 договору кредиту внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за цим договором. 4.13. Суди попередніх інстанцій, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, дійшли висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей 525, 526 зазначеного Кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 4.14. Проте суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами і пені та посилаючись лише на постанову Великої палати від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, не врахували законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясували питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору (пункти 7.5, 8.1 і 9.1) щодо наявності/відсутності у позивача права на нарахування процентів і пені процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, не встановили період нарахування таких процентів в межах позовної давності». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що «відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. […] Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). […] Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України. Подібні правові висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 08 червня 2022 року по справі №688/2332/20 (провадження №61-6400св21) та суд першої інстанції при вирішенні даного спору,

Outcome: partial