Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

06.02.2025 [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом. Відповідно до ухвали судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Цуранова А.Ю. від 10.02.2025 справу за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні направлено до Сквирського районного суду Київської області за підсудністю. 05.03.2025 цивільна справа № 357/1795/25 надійшла до Сквирського районного суду Київської області. В обґрунтування позовних вимог представник позивачка [PERSON] - адвокат Савченко П.Д. вказав, що 12.02.2024 [PERSON] була прийнята на роботу до Фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду бухгалтера. 20.11.2024 [PERSON] звільнена з посади бухгалтера. У продовж останніх 4 місяців перед звільненням [PERSON] не отримувала заробітну плату, внаслідок чого у останньої утворилася заборгованість. У день звільнення їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не виплачена компенсація за невикористану відпустку. Представником позивача в порядку вимог ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» на адресу відповідача був направлений адвокатський запит про надання завіреної копії наказу про прийняття на роботу, копії наказу про звільнення [PERSON] та про надання інформації у вигляді довідки про нарахування та заборгованість із заробітної плати. Відповіді на адвокатський запит відповідач не надала. Позивач була прийнята на посаду головного бухгалтера та отримувала заробітну плату у розмірі 8000,00 грн. на місяць. Зазначена обставина може бути підтверджена відповідною інформацією, яка витребовується у відповідача шляхом подання відповідного клопотання про витребування доказів, які містяться у позові. Як передбачено ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розміри нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 20.11.2024 відповідач письмово не повідомив її про нараховані належні при звільненні суми та не здійснив виплату належних коштів. Заробітна плата позивача складала 8 000 грн., за чотири місяці до звільнення (серпень, вересень, жовтень, листопад) - 32 000 грн. За таких обставин, з Відповідача підлягає стягненню в судовому порядку 24 000,00 грн. Крім того, як стверджує Позивач, Відповідачем при звільнені не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 28 днів. Заробітна плата: 8000 грн/місяць Кількість днів відпустки: 28 днів Середньоденний заробіток розраховується за формулою: Середньоденний заробіток=Середня кількість днів у році (365 або 366) Місячна зарплата* 12 місяців. Для стандартного року (365 днів): Середньоденний заробіток=365х8000 + 12-263,01 грн Компенсація за 28 днів: 263,01 *28-7364,28 грн Отже, компенсація за 28 днів невикористаної відпустки яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить - 7364,28 грн. За ведених умов, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, Відповідач має своїм обов`язком сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2024 по день звернення до суду, а саме 01.02.2025 у розмірі 16 000, 00 гривень де: стягнення середнього заробітку у розмірі 8000, 00 гривень за грудень 2024 року, 8 000, 00 гривень за січень 2024 року, що загалом становить 16 000, 00 гривень, яка підлягає стягненню з Відповідача. 07.05.2025 до канцелярії Сквирського районного суду Київської області надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Савченка П.Д. про збільшення позовних вимог, в обгрунтування, якої він вказав наступне. 12.02.2024 року [PERSON] була прийнята на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду бухгалтера. 20.11.2024 року [PERSON] була звільнена з посада бухгалтера. Зазначена вище обставина підтверджується копіє трудової книжки. Позивач була прийнята на посаду головного бухгалтера та отримувала заробітні плату у розмірі 8000,00 гривень на місяць. Однак, в день звільнення позивача 20.11.2024 Відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Відповідачем невиплачена заробітна плата: 8 000, 00 гривень - заробітна плата за серпень 2024 року; 8 000, 00 гривень - заробітна плата за вересень 2024 року; 8 000, 00 гривень - заробітна плата за жовтень 2024 року; 8 000, 00 гривень - заробітна плата за листопад 2024 року, що загалом складає 32 000 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За ведених умов, у відповідності до вимог ст. 117: КЗпП України, Позивач, заявив у первісній позовній вимогі до стягнення з Відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2024 по день звернення до суду, а саме 01.02.2025 у розмірі 16 000, 00 гривень де: стягнення середнього заробітку у розмірі 8000, 00 гривень за грудень 2024 року, 8 000, 00 гривень за січень 2024 року, що загалом становить 16 000, 00 гривень, яка підлягає стягненню з Відповідача. На день подання цієї заяви, станом на 07.05.2025, заборгованість за середній заробіток у зв`язку з несвоєчасним розрахунком становить: грудень 2024 року - 8 000,00 грн січень 2025 року - 8 000,00 грн лютий 2025 року - 8 000,00 грн березень 2025 року - 8 000,00 грн квітень 2025 року - 8 000,00 грн травень 2025 року (до 07.05.2025) - приблизно 1 866,66 грн (розрахунок: 8000/30 * 7 днів) Загальна сума збільшеної вимоги щодо середнього заробітку: 41 866,66 грн. (замість початково заявлених 16 000,00 грн) З урахуванням викладеного та поданої 07.05.2025 заяви про збільшення позовних вимог позивач просить суд: Стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , місцезнаходження: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , жительки: [ADDRESS] ) заборгованість із заробітної плати у розмірі 32 000,00 гривень, компенсацію за 28 днів невикористаної відпустки у розмірі 7 364,28 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41 866,66 гривень, що загалом становить 81 230,94 гривень. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Савченко Павло Дмитрович не з`явилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а. с. 74). У судове засідання відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с. 64, 65, 73), та її письмовою заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 57), сканкопію матеріалів справи було направлено відповідачці за її електронною адресою [INFO] . Відзив на позовну заяву відповідачка до суду не направляла. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на викладене, суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, враховуючи позицію позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про таке. Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.02.2024 працювала на посаді бухгалтера у ФОП [PERSON] , що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 21). Згідно Наказу № 4к від 20.11.2024 [PERSON] звільнено з посади бухгалтера у ФОП [PERSON] , що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 22). Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування у відповідача інформації у вигляді довідки про нарахування та розмір заборгованості заробітної плати позивача за 2024 рік (а.с. 61,62). З матеріалів справи вбачається, що відповідач ФОП [PERSON] вимоги ухвали суду від 20.05.2025 не виконала. За таких обставин, суд приймає до уваги твердження позивача про її розмір заробітної плати 8 000,00 грн. на місяць, що також не заперечує відповідач, оскільки не надала відзив на позов та будь-яких інших заяв та пояснень. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Між сторонами склалися трудові правовідносини, що регулюються КЗпП України, Законом України "Про оплату праці", Законом України "Про відпустки", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до ст. 94, 97 КЗпП України, ст. 1, 21, 24 Закону України "Про оплату праці", на власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу покладений обов`язок виплачувати працівнику заробітну плату. Згідно частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Сторонами не заперечується і підтверджується той факт, що позивач [PERSON] працювала у відповідача ФОП [PERSON] та була 12.02.2024 призначена на посаду бухгалтера, і її було звільнено 20.11.2024 (наказ № 4к від 20.11.2024), а також, що на день звільнення відповідач не розрахувалася з позивачем. За приписами частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 43 Конституції України, ст. 115, 116 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" відповідач ФОП [PERSON] з листопада 2024 і до теперішнього часу не виплатила позивачу [PERSON] нараховану заробітну плату з серпня 2024 по 20 листопада 2024, та враховуючий той факт, що позивач змінила позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі з 24000,00 гривень на 32000,00 гривень, суд вважає, що в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Позивач звільнена з роботи 20.11.2024, у листопаді у неї відпрацьовано лише 14 робочих днів. Розв`язуючи позов у частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд виходить з такого. Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина 2 статті 117 КЗпП України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 (справа № 755/12623/19) у своїх висновках щодо застосування норм права про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказала на наступне. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Судом встановлено, що відповідач ФОП [PERSON] як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником [PERSON] (позивачем) розрахунок при звільненні, а тому з відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. З матеріалів справи вбачається, що позивачем зроблені свої розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач доводить перед судом, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2024 по день звернення до суду, а саме: 01.02.2025, у розмірі 16 000, 00 гривень де стягнення середнього заробітку у розмірі 8000, 00 гривень за грудень 2024 року, 8 000, 00 гривень за січень 2024 року, що загалом становить 16 000, 00 гривень. Згідно абзацу 5 пункту 6 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Положеннями абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, що середня заробітна плата для визначення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно пункту 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] , суд враховує постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 635/2084/16-ц, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 визначив, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Так, позивач звільнилася 20.11.2024, а фактичний розрахунок станом на день звернення до суду (прийняття рішення) не проведений, таким чином, враховуючи ст. 117 КЗпП України, період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить з 21.11.2024 (перший робочий день після звільнення позивача) по 21.05.2025 (по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців), та становить 130 робочих дні затримки. Середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] складає 363,63 грн., виходячи з заробітної плати, де повними останніми місяцями є вересень-жовтень 2024 року (8 000,00 грн. + 8 000,00 грн. : 44 робочих дні в цей період). Отже, кількість днів затримки розрахунку при звільненні 130 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку складає 363,63 грн.. Оскільки позивач звільнена з роботи 20.11.2024, у листопаді у неї відпрацьовано лише 14 робочих днів, тому виходячи із середнього заробітку, заборгованість по зарплаті за листопад 2024 буде 5090,82 гривні (363,63 грн. х 14 робочих днів до звільнення). Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд вважає, що з відповідача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців) за період з 21.11.2024 по 21.05.2024 у розмірі 47271,90 грн. (363,63 грн. середньоденна заробітна плата х 130 робочих днів затримки), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо виплати компенсації за невикористану відпустку. Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, визначені Законом України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки». Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки Згідно із частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. В силу частини четвертої статті 24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Положення статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями статті 83 КЗпП України. Аналіз наведених норм Закону України «Про відпустки» та КЗпП України дає підстави суду для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні. Отже, підставою виплати бухгалтеру ФОП [PERSON] . [PERSON] грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку є звільнення особи з вказаної посади. Мінімальна тривалість щорічної основної відпустки становить 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік. Додатково, залежно від умов праці, йому може надаватися додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю до 7 календарних днів за ненормований робочий день або до 4 календарних днів за роботу на комп`ютері. Загальна тривалість 28 календарних дні. Відпрацьований рік - це відлік робочого року, який починається з дня укладення трудового договору. Для працівника, який відпрацював менше року, відпускні розраховуються пропорційно фактичному часу роботи. За період з 12.02.2024 по 20.11.2024 працівник має право на 21 календарний день відпустки (20,8 методом округлення): 28 календарних дні діляться на 366 днів (2024 рік високосний) і множаться на 272 календарних днів (фактично відпрацьований період). Отже, сума компенсації за 21 день невикористаної відпустки становить 7636,23 грн (21 день невикористаної відпустки ? 363,63 грн. середньоденного заробітку), а отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. З урахуванням наведених позивачем доказів, відсутності доказів зі сторони відповідача, наданих на їх спростування, заперечення зі сторони відповідача щодо невиплати заборгованості по заробітній платі, оцінюючи у сукупності встановлений розмір заборгованості, суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 29 090,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 47 271,90 грн. та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 7 636,23 грн, що загальним розміром становить 83 998,95 грн. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial