Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

22 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. 1.Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що у період з 17.05.2008 по 25.02.2014 р. він перебував у шлюбі з [PERSON] . Він і відповідачка є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2014 р. шлюб між ним і [PERSON] було розірвано. У зазначеному вище рішенні судом встановлено, що після розірвання шлюбу дитина, [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з батьком. [PERSON] посилається на те, що з 2013 року до дати звернення до суду з позовом дитина мешкає разом з ним, він повністю утримує сина та самостійно виховує його. [PERSON] , як мати дитини, повністю самоусунулася від виховання дитини, а він, як батько, забезпечує дитині належні умови для проживання та розвитку, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Відповідач [PERSON] через стан здоров`я не має можливості виховувати дитину та утримувати її, оскільки є інвалідом першої групи «А» безстроково у зв`язку з захворюванням опорно-рухового апарату, вона пересувається на інвалідному візку, має обмеження у самообслуговуванні, пересуванні та трудовій діяльності. Позивач також звертає увагу на те, що разом з ним та дитиною мешкають бабуся [PERSON] , 1965 р.н. та дідусь [PERSON] 1963 р.н., які є пенсіонерами, слідкують за дитиною та будуть продовжувати піклуватися за дитиною у той час, як він буде перебувати на роботі. Враховуючи те, що він та відповідач [PERSON] не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, враховуючи, що він створює і здатен створювати у подальшому належні умови для проживання та розвитку дитини, враховуючи прихильність дитини саме до батька, враховуючи вік дитини, вважає, що необхідним є визначення у судовому порядку місця проживання дитини - разом з батьком. Також, для забезпечення можливості батька звертатися з метою реалізації прав сина до органів державної влади та місцевого самоврядування, комунальних закладів освіти та розвитку, медичних закладів, тощо, виникла необхідність у встановленні факту самостійного виховання та утримання ним дитини. У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] , посилаючись на ст.ст. 6, 7, 19, 141, 155, 157, 160, 161 СК України, просив суд: -визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , та залишити дитину на утриманні, самостійному вихованні та проживанні разом з батьком - [PERSON] ; -встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] дитини - [PERSON] , [INFO] . 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. 24.01.2025 р. відповідач [PERSON] звернулася до суду з відзивом на позов, у якому зазначила. що за станом здоров`я не має можливості приймати участь у вихованні дитини, не має можливості утримувати дитину та мешкати разом з нею. З 2013 року дитина мешкає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, у зв`язку з чим, не заперечує проти задоволення позову [PERSON] . 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 22 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 січня 2025 року до участі у справі у якості належної третьої особи залучено Адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року уточнено анкетні дані відповідача у справі - [PERSON] . Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. 4.Судовий розгляд Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, посилався на обставини та підстави звернення до суду, зазначені у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги, також зазначив, що перед розірванням шлюбу домовився з відповідачкою, що син буде проживати разом з ним, у зв`язку з чим, з 2013 року дитина проживає з ним, він не звертався до відповідачки з питанням сплати аліментів на дитину. Відповідачка неодноразово повідомляла, що бажає, щоб дитина проживала разом з нею. Необхідність у встановленні факту самостійного виховання та утримання ним дитини необхідно для забезпечення можливості батька звертатися з метою реалізації прав сина до органів державної влади та місцевого самоврядування, комунальних закладів освіти та розвитку, медичних закладів, тощо, Представник позивача [PERSON] - адвокат Хачікян М.П. в судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі, посилалася на обставини та підстави звернення до суду, зазначені у позовній заяві, просила суд задовольнити вимоги Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою у якій просила розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, у заяві просив суд розглядати справу за його відсутності. 5.Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в м. Дніпропетровську, є громадянином України, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копію паспорту громадянина України. У відповідності до свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO] у м. Дніпропетровську, що підтверджується свідоцтвом про народження. Згідно зазначеного вище свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . У відповідності до рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 25.02.2014 р. (справа № 203/1045/14-ц), шлюб між [PERSON] і [PERSON] зареєстрований 17.05.2008 р. в Індустріальному відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 202 - розірвано, рішення суду набрало законної сили 07.03.2014 р. Встановлено, що 13 серпня 2024 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 597, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Згідно довідки голови квартального комітету № 7 від 04.04.2014 р., [PERSON] , 1986 р.н. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з ним з 10.10.2012 р. постійно проживає його син [PERSON] , 2009 р.н. Згідно акта обстеження умов проживання від 30.05.2024, складеного начальником УСДД на підставі заяви [PERSON] , останній проживає в будинку за адресою [ADDRESS] , за зазначеною адресою також проживають син [PERSON] , 2009 р.н., мати [PERSON] 1965 р.н., батько [PERSON] , 1963 р.н., в будинку створені відповідні умови для проживання та виховання дитини. Зі слів дитини [PERSON] , 2009 р.н. він спілкується з матір`ю по телефону один раз на 1-2 тижні, приїздить до неї в с. Королівка кілька разів на рік. Позивач [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець. Згідно Довідки № 20 Серія 12 ААА № 008618 від 18.06.2019 [PERSON] встановлено група інвалідності перша «А», з поміткою: не працездатна, потребує постійного стороннього нерегулярного догляду. Згідно довідки Громадської організації кікбоксингу Дніпропетровської області «ВАКО», [PERSON] , 2009 р.н. з 2022 року відвідує заняття з боксу у супроводі батька [PERSON] , який приводить та забирає сина, оплачує заняття. Згідно характеристики на дитину від 03.04.2014 р. КЗО «Дошкільний навчальний заклад (дитячий садок) № 134», [PERSON] відвідує дитячий садок з 18.09.2013 р., дитину до закладу приводить та забирає батько та бабуся, за період відвідування дитини дитячого садка мати педагогічний колектив не бачив жодного разу, дитячі свята не відвідувала, контакту по телефону не було. Згідно висновку органу опіки та піклування - Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 19.12.2024, встановлено, що з 2008 по 2014 роки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] . Рішенням суду від 25.02.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У рішенні суду зазначено, що судом було встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] буде мешкати разом з батьком [PERSON] . Дитина мешкає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Згідно акта обстеження умов проживання від 30.05.2024 складеного співробітниками Управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради з`ясовано, що [PERSON] проживає в будинку за адресою [ADDRESS] , за зазначеною адресою також проживають син [PERSON] , 2009 р.н., мати [PERSON] 1965 р.н., батько [PERSON] , 1963 р.н., в будинку створені відповідні умови для проживання та виховання дитини. Дитина відвідує зайняття з боксу з 2022 року, також неповнолітній отримує репетиторські послуги у фізичної особи-підприємця [PERSON] , зайняття проходять онлайн. Мати дитини [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] має інвалідність - група перша «А», під час спілкування повідомила, що дитина проживає разом з батьком, який займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина. [PERSON] , 2009 р.н. надав пояснення, в яких зазначив, що скільки себе пам`ятає, проживає з батьком, який турбується про нього. Також [PERSON] зазначав, що час від часу їздить до матері, допомагає їй, так як вона самостійно не може пересуватися. Враховуючи наведене, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради у висновку від 19.12.2024 вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] та встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] , [INFO] сина - [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що позивач [PERSON] є її сином, а [PERSON] , 2009 р.н - онуком. Її син перебував у шлюбі з [PERSON] , вони є батьками дитини - [PERSON] , 2009 р.н. Після розірвання шлюбу, з 2014 року дитина проживає разом з батьком в належному їй будинку за адресою [ADDRESS] , [PERSON] дбає про дитину, матеріально її утримує, займається вихованням. Неповнолітній [PERSON] , 2009 р.н. в судовому засідання пояснив, що йому відомо, що шлюб між його батьками розірваний, він постійно проживає з батьком. Приблизно один раз у 2-3 місяці він спілкується з матір`ю, жодного разу мати не пропонувала йому жити разом з нею, його вихованням та забезпеченням займається батько - [PERSON] . Також, неповнолітній [PERSON] , 2009 р.н. висловив своє бажання проживати разом з батьком. 6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 6.1 Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 6.2 Кабінетом Міністрів України 24.09.2008 р. прийнято Постанову № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». (надалі за текстом - Постанова №866). Пунктом 3 Постанови №866 визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. Пунктом 72 Постанови №866 визначено, що для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. 6.3 Відповідно до приписів ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Нормами ст. 12Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно до частини 3 статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. З аналізу норм Сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". 6.3 У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення; У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення цивільних суб`єктивних прав громадян. В той же час, частиною 6 статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. 7.Висновки суду. 7.1 Стосовно позовних вимог про визначення місця проживання дитини. Як зазначалося вище, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін. Поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Здійснюючи розгляд спорів про право, суд встановлює наявність чи відсутність певних обставин (юридичних фактів). За відсутності цих елементів не може бути спору про право. Законодавство не містить переліку будь-яких критеріїв для висновку про існування спору про право, тому в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасників провадження на предмет існування такого спору. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом у відповідності до ст. 161 СК України. Судом встановлено, що з 2014 року дитина, [PERSON] , [INFO] постійно проживає разом з батьком [PERSON] , в будинку за адресою [ADDRESS] . Встановлено, що мати дитини [PERSON] є інвалідом першої групи, остання повідомила суд, що за станом здоров`я не має можливості виховувати дитину, утримувати її та мешкати разом з дитиною, з 2013 року дитина мешкає разом з батьком та знаходиться на його утриманні. В судовому засіданні дитина [PERSON] , [INFO] , який досяг 15 річного віку, пояснив, що проживає постійно з батьком, мати не висувала вимог про проживання з нею, також, висловив бажання проживати разом з батьком. Як зазначалося судом вище, у відповідності до частини 3 статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи те, що за спільною згодою позивача та відповідача, як батьків дитини та самою дитиною визначене місце проживання останньої, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів та інтересів та права дитини, а саме, доказів того, що між ним і колишньою дружиною наявний спір та наявні суперечки стосовно місця проживання дитини, не надав доказів того, що відповідач не погоджується на проживання дитини з батьком, вчиняє будь-які дії, які перешкоджають цьому, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем не доведено наявності порушення його прав та прав дитини, у зв`язку з чим, відсутні підстави для захисту зазначених прав судом, та як наслідок - у задоволенні позовних вимог у цій частині належить відмовити. 7.2 Стосовно позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Як зазначалося судом, частиною 6 статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у справі за позовом батька про встановлення факту самостійного виховання дитини. (Постанова ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Велика Палата ВС виснувала, що в цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та, безумовно, впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні. Враховуючи підстави та предмет позову, суд приходить до висновку, що у справі, яка розглядається судом, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, її матеріального забезпечення, забезпечення здобуття освіти, у задоволенні позовних вимог у цій частині також належить відмовити. 8. Судові витрати Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати належить покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed