Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-21 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи 16 квітня 2025 року адвокат Лавренчук О.В. звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до відповідачів, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь [PERSON] 300 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім цього просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України в користь [PERSON] 17336,68 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження. Також адвокат Лавренчук О.В. просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України в користь [PERSON] 30000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених позивачем на отримання правової/правничої допомоги за представництво у даній цивільній справі. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги адвокат Лавренчук О.В. зазначив, що органами досудового розслідування [PERSON] обвинувачувався у тому, що він порушив вимоги статті 40 Закону України «Про рослинний світ», статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», які передбачають, що порушення законодавства про рослинний світ тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законами України. Так, згідно з обвинувальним актом, в порушення вищевикладених норм законодавства [PERSON] на початку квітня 2013 р., точної дати не встановлено, самовільно з корисливих мотивів без відповідних дозволів за допомогою саморобного екскаватора зняв верхній шар ґрунту за межами населеного пункту с.Сереховичі в урочищі «Біля Ясика» площею 0,7 га та перевіз у невстановлене слідством місце, таким чином заволодів ґрунтовим покривом земель, що створило небезпеку для довкілля, а саме: призвело до пошкодження зелених насаджень дерев до ступеня не припинення росту, зокрема двох осик з діаметром пня біля кореневої шийки 18,4 см. та 21 см., сосни з діаметром пня біля кореневої шийки 26 см., двох беріз з діаметром пня біля кореневої шийки 16,5 см. та 18 см., верби з діаметром пня біля кореневої шийки 22 см., кущів крушини в кількості 14 штук, що також заподіяло шкоду державним інтересам на суму 3393,29 грн.; самовільне зайняття [PERSON] верхнього шару ґрунту на землях сільськогосподарського призначення заподіяло збитків на суму 627,63 грн.; зняття ґрунтового покриву (родючого шару землі) без спеціального дозволу призвело до деградування (непридатності) земельної ділянки у сільськогосподарському виробництві та непридатності її до використання за цільовим призначенням без проведення робіт по рекультивації порушених у результаті самовільного видобування ґрунту, що спричинило шкоду державним інтересам на суму 10 588,90 грн. та порушено вимоги Земельного кодексу України та статтей 10, 23, 56 Кодексу України про надра. Дії [PERSON] органи досудового розслідування кваліфікували за частиною 1 статті 239-1 КК України, а саме: незаконне заволодіння ґрунтовим покривом (поверхневим шаром) земель, що створило небезпеку для довкілля. За вказаним фактом, уповноваженими працівниками на початок досудового розслідування були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувану за N9 12013020190000212 від 10 травня 2013 року та розпочато досудове розслідування за кваліфікацією стаття 239-1 частина 1 КК України. 17 липня 2013 року в рамках вказаного вище кримінального провадження Позивачу - [PERSON] було вручено письмове повідомлення про підозру. Додатково 05 серпня 2013 року за клопотанням слідчого СВ Старовижівського РВ УМВС України та згоди прокурора було винесено ухвалу Старовижівським районним судом Волинської області у справі № 168/795/ 13-к, провадження № і-кс/168/69/13 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за підозрою щодо [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України, чим його Довіритель, як єдиний працюючий у багатодітній сім, був фактично позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю. 23 серпня 2013 року захисником підозрюваного адвокатом Лавренчуком О.В., було подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Старовижівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2013 року про задоволення клопотання слідчої СВ Старовижівського РВ УМВС України у Волинській області Ю.В.Костючик про накладення арешту на майно підозрюваного [PERSON] . 23 серпня 2013 року Апеляційним судом Волинської області було винесено ухвалу про залишення без задоволення апеляційної скарги на ухвалу від 05 серпня 2013 року і залишено її без змін. 16 січня 2014 року Старовижівський районний суд Волинської області виніс вирок, яким [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України виправдати на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. 24 лютого 2014 року Апеляційним судом Волинської області було винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок 16 січня 2014 року Старовижівського районного суду Волинської області. Однак, 27 березня 2014 року Апеляційний суд Волинської області постановив ухвалу про закриття цього провадження на вирок від 16 січня 2014 року. Адвокатом Лавренчуком О.В. також було подано заяву про виправлення описки у вироку Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2014 року. Цю заяву було задоволено ухвалою від 06 червня 2017 року та виправлено відповідну описку. У позовній заяві адвокат Лавренчук О.В. в інтересах [PERSON] просив суд врахувати, що Позивач під слідством та судом перебував, починаючи з 10 травня 2013 року до 27 березня 2014 року (завершення розгляду справи у Апеляційному суді Волинської області). В судовому засіданні адвокат Лавренчук О.В. уточнив та погодився з Відповідачем - Волинською обласною прокуратурою, що повідомлення про підозру [PERSON] отримав не 10 травня 2013 року, а 17 липня 2013 року. Однак все одно вважає, що сума відшкодування завданої моральної шкоди Позивачу [PERSON] повинна обраховуватися за період з 10 травня 2013 року, а не 17 липня 2013 року, по 27 березня 2014 року. Інтервал між цими датами становить у повному обчисленні - 11 місяців. А відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000,00 грн. Таким чином вважає, що мінімальна сума відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди, яка не підлягає оспоренню і не може бути меншою, - становить - 88 000,00 (вісімдесят вісім тисяч) грн. Однак адвокат Лавренчук О.В. вказує, що завдану моральну шкоду, за викладених вище обставин, [PERSON] оцінює у сумі 300 000,00 грн. (триста тисяч) грн. Що є цілком співмірним та розумним, відповідно до обставин цієї конкретної справи, часу перебування під слідством та судом і не може у жодному разі свідчити про намір останнього збагатитися. Адже його Довіритель мав до пред`явлення йому повідомлення про підозру незаперечну репутацію серед односельців, ніколи не був судимим і навіть не вчиняв жодних адміністративних правопорушень, був зразковим багатодітним батьком. При цьому незаконно був підданим необґрунтованому і тривалому переслідуванню з боку правоохоронних органів за діяння, яке не вчиняв. Було йому на 11 місяців повністю змінено усталений ритм та спосіб життя його сім"ї в цілому, на тривалий час вилучено транспортний засіб, який постійно використовувався у господарстві, підірвано довіру до правоохоронної системи та віру у справедливість аж до повного виправдання, порушено соціальні зв"язки. Бо [PERSON] протягом тривалого часу усі оточуючі сприймали, як злочинця, щодо якого тривало спочатку досудове розслідування, а потім і - судовий розгляд. Постійні виклики до відділку поліції, прокуратури, суду завдали тяжких моральних страждань, тривожності від очікування справедливості при постійних невмотивованих звинуваченнях прокурора на підставі обвинувального акту, який перебував на розгляді в суді. Відповідно, [PERSON] і визначив, що цілком обґрунтованою сума заподіяних йому моральних збитків не має бути мізерною, а саме - розумною та справедливою. Адже жодна посадова особа, причетна до незаконною переслідування його Довірителя, як то слідчі, прокурори, так і не понесла жодного покарання за фактичний злочин проти особи, Держави і правосуддя. Таким чином адвокат Лавренчук О.В. в інтересах [PERSON] вважає суму позовних вимог в цій частині у розмірі 300 000,00 гри. (трьохсот тисяч) грн. є підставною і, на глибоке переконання Позивача, - доведеною поза будь-яким розумним сумнівом. Окрім того, представник позивача - адвокат Лавренчук О.В. вказує, що також відповідно до пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», [PERSON] мав право па відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги при здійсненні захисту у кримінальному провадженні. Бо у відповідності до статті 118 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. А рішенням Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тошо. Вибір форми та суб`єктів надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Так, 22 липня 2013 року між [PERSON] та адвокатом Лавренчуком О.В. було укладено договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні. Відповідно до Розділу 7: пункт 7.2. - Цей Договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи Підзахисного/Довірителя, як замовника послуг, чи з ініціативи Адвоката у зв`язку з не оплатою Підзахисним/Довірителем наданої правової допомоги (іншим невиконанням умов Договору), - діє протягом усього провадження у цій справі доти, доки не будуть вичерпані всі засоби захисту, передбачені національним законодавством, а у справі не буде прийнято остаточне рішення (в тому числі суди: першої, апеляційної та касаційної інстанцій), - до повного виконання рішення. Пунктом 5.1. Розділу 5 цього Договору, визначено що: За надання правової допомоги Підзахисному/Довірителеві, замовник послуг виплачує та передає в момент підписання цього Договору, Адвокату гонорар у вигляді готівкових коштів у розмірі домовленої між Сторонами суми, що не може бути меншою 8000.00 ( восьми тисяч) грн. 00 коп. із розрахунку сплати послуг по 200 грн. за 1(одну) відпрацьовану годину роботи Адвоката. Відповідно до умов цього Договору про надання правової допомоги від 22 липня 2013 року сторонами було визначено мінімальний розмір гонорару в сумі 8000,00 грн., який був оплачений при підписанні основного договору. А адвокатом видано відповідно квитанцію до прибуткового касового ордера. За результатами завершеного/закритого провадження, [PERSON] було повністю оплачено надану правничу допомогу адвокатом О.В.Лавренчуком на загальну суму: 17 336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) - з урахуванням надання правничої допомоги на стадії досудового розслідування вартістю 8000,00 грн. та 9 336,68 грн. - на стадії судового провадження. При цьому адвокат Лавренчук О.В. додає копію Договору від 22 липня 2013 року, прибутковий касовий ордер № 29 від 27 березня 2014 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 29 від 27 березня 2014 року на суму 17336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) гривень. Бо вся вартість доїзди відповідно до розрахунку від м.Луцьк до Старої Вижівки становить 5 173,36 грн. та вартість його участі у 8 судових засіданнях у Старовижівському районному суді (що підтверджується довідкою №13 від 15 грудня 2023 року суду) і в Апеляційному суді Волинської області 27 березня 2014 року становить 4 163,32 грн. (згідно розрахунку). Таким чином: 4 163,32грн. (вартість правничої допомоги на судовому розгляді) + 5 173,36 грн. (вартість доїзди до судових засідань) = 9 336,68 грн. + вартість правничої допомоги на стадії досудового розслідування 8 000,00 грн. = 17 336,68 грн. (ВСЬОГО витрати позивача за надання правничої допомоги під час кримінального провадження по справі). Окрім того, адвокат Лавренчук О.В. просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України в користь [PERSON] 30 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених позивачем на отримання правової/правничої допомоги за представництво у даній цивільній справі. У підтвердження цієї вимоги додає Договір про надання правової/правничої допомоги від 26 березня 2025 року, укладений між ним та позивачем [PERSON] , прибутковий касовий ордер № 242 від 26 березня 2025 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 242 від 26 березня 2025 року на суму 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень та загальний Акт від 26 березня 2025 року № 0000224 здачі,прийняття робіт (надання послуг) за весь період з 22 липня 2013 року по 26 березня 2025 року без ПДВ - на загальну суму 47 136,68 грн. Адвокат Лавренчук О.В. зазначає, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19). 25 квітня 2025 року представник Головного управління Національної поліції у Волинській області Забожчук О.В. подала до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та відзив на позовну заяву. У клопотанні просила суд позовну заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ковельської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди залишити без розгляду. Бо закінчилися строки позовної давності звернення до суду. В обґрунтування свого клопотання зазначила, що 10 травня 2013 року слідчим Старовижівського РВ УМВС України у Волинській області було внесено до ЄРДР кримінальне провадження за №12013020190000212 про обвинувачення позивача [PERSON] за частиною 1 статті 239-1 КК України. 27 липня 2013 року [PERSON] повідомлено про підозру. Оскільки 27 березня 2014 року Апеляційний суд Волинської області постановив ухвалу про закриття цього провадження на вирок Старовижівського районного суду від 16 січня 2014 року, то вважає початком відліку строку позовної давності - 27 березня 2014 року. Представник Головного управління Національної поліції у Волинській області Забожчук О.В. зазначає, що до Старовижівського районного суду звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди 16 квітня 2025 року. Тобто, через 11 років з моменту виникнення права позивача на звернення до суду, пропустивши встановлений статтею 257 ЦПК України строк. Представник Головного управління Національної поліції у Волинській області Забожчук О.В. у відзиві на позовну заяву вважає, що позовні вимоги до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ковельської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди, необґрунтованими. А тому просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування свого твердження представник Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУНП) вказала, що Головне управління Національної поліції у Волинській області не є належним відповідачем. Бо в Головному управлінні Національної поліції у Волинській області кримінальне провадження не здійснювалося, будь-які рішення уповноваженими особами ГУНП чи дії не приймалися та не здійснювалися. А кінцеве рішення вже було прийнято Старовижівським районним судом. 06 травня 2025 року Державна казначейська служба України 27 листопада 2024 року надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] у повному обсязі. Свої заперечення проти позову обґрунтовувала тим, що долучені позивачем до позову докази не є рішеннями, які б свідчили про незаконність дій працівників прокуратури та ГУНП у Волинській області. А процесуальні дії працівників правоохоронних органів не виходили за межі чинного законодавства України. Також представник позивача мав би довести не тільки наявність самої моральної шкоди, а й причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. А в матеріалах справи відсутні обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення - наявність шкоди, протиправність (незаконність) дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Також представник Державної казначейської служби України ствердила, що визначений розмір грошового відшкодування має бути спів- мірний із заподіяною шкодою. А представником позивача не надано жодного обґрунтування розміру моральної шкоди у сумі 300 000,00 грн., яку він просить стягнути з Державного бюджету на користь позивача. Бо розмір відшкодування шкоди має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинен призводити до збагачення позивача за рахунок держави. А сам позивач не був позбавлений доступу до професії та не надав суду жодного доказу, що його професійна репутація змінилася у сторону погіршення. Тому вважає заявлений позивачем розмір у сумі 300 000,00 грн. моральної шкоди завищеним. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, то представник Державної казначейської служби України зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію відповідальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Тому визначена позивачем сума у розмірі 17 336,68 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості. Бо адвокат Лавренчук О.В. додав копію Договору від 22 липня 2013 року, прибутковий касовий ордер № 29 від 27 березня 2014 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 29 від 27 березня 2014 року на суму 17 336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) гривень. А опис його послуг із зазначенням затраченого на такі послуги часу відрізняється від опису послуг, який вказаний у підставі для прибуткового касового ордера № 29 від 27 березня 2014 року. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у даній цивільній справі, то представник Державної казначейської служби України зазначає таке. Визначена Позивачем сума, сплачена у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у даній цивільній справі у сумі 30 000,00 грн. не відповідає засадам розумності, справедливості та не є спів розмірною зі складністю цієї цивільної справи, обсягом та видом наданих представником Позивача послуг. Також представник Державної казначейської служби України ствердила у своєму відзиві на позов, що Державна казначейська служба України є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Державна казначейська служба України не здійснювала будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало. Тому підстави для здійснення стягнення коштів з Державної казначейської служби України відсутні. Бо зазначені у позовній заяві кошти можуть бути стягнуті з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України як юридичної особи. І позивач помилково ототожнює Державу Україна, Державну казначейську службу Україна та Державний бюджет України. Тому представник Державної казначейської служби України вважає, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково із сторін у справі. А саме із суб`єктів, у зв`яжу з протиправними діями яких подано позов, а не з Державної казначейської служби України. 23 липня 2025 року Волинська обласна прокуратура надала суду відзив на позовну заяву, в якому вказала,що доводи викладені у позовній заяві [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. В обґрунтування свого заперечення щодо позовних вимог вказала, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом період з 10 липня 2013 року (повідомлення про підозру) до 27 березня 2014 року (набрання законної сили виправдувальним вироком). Таким чином загальний період становить 8 місяців 17 днів . Окрім того представник Волинської обласної прокуратури вказав, що до позовної заяви не долучено доказів заподіяння позивачу моральних страждань, а розмір морального відшкодування у 300 000,00 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості. В обґрунтування свого заперечення щодо позовних вимог Волинська обласна прокуратура зазначила також те, що позивачем у позові не вказано не тільки в чому полягає протиправність поведінки відповідачів, а й наявність у нього самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. А відсутність хоча б одного із вказаних чинників виключає цивільно-правову відповідальність. Тому представник Волинської обласної прокуратури вказав, що доказів про заподіяння моральних страждань позивачеві суду не надано. Зазначені обставини не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 300 000,00 грн. Бо її розмір не обґрунтований та не підтверджується належними і допустимими доказами. З приводу стягнення на користь позивача 17 336,68 грн. понесених витрат за надання професійної правничої допомоги у кримінальному провадженні та 30 000,00 грн. у зв`язку із розглядом цивільної справи № 168/370/25 представник Волинської обласної прокуратури заперечив щодо задоволення зазначених вимог. Представник Волинської обласної прокуратури визнав, що позивач на підтвердження витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні надав суду лише Договір від 22 липня 2013 року про надання послуг захисника у кримінальному провадженні, квитанцію № 29 від 27 березня 2014 року до прибуткового касового ордера на суму 17 336,68 грн., довідку від 15 грудня 2023 року Старовижівського районного суду про участь адвоката Лавренчука О.В. з 30 вересня 2013 року по 16 січня 2014 року у судових засіданнях у кількості 8 раз. А на підтвердження витрат за надання правничої допомоги цивільної справи № 168/370/25 представник Волинської обласної прокуратури зазначив, що позивач надав суду лише Договір від 26 березня 2025 року про надання правової допомоги, квитанцію № 242 від 26 березня 2025 року до прибуткового касового ордера на суму 30 000,00 грн. Волинська обласна прокуратура у своєму відзиві зазначила також те,що долучені позивачем документи не можуть слугувати належними доказами на підтвердження зазначеної вище суми, витраченої позивачем на оплату послуг адвоката. Бо відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), затраченого часу адвокатом не наведено, а квитанція до прибуткового касового ордеру не відповідає вимогам банківського документа. Акти виконаних адвокатом робіт відсутні. Натомість стороною позивача на підтвердження витрат на правову допомогу, надану у кримінальному провадженні та у зв`язку із розглядом цивільної справи № 168/370/25, долучено лише копію квитанції (не проведену через касову книгу та банківську установу) без обов`язкових реквізитів, що не є доказом оплати послуг за надання правової допомоги. В решті в наданому суду відзиву на позовну заяву представник Волинської обласної прокуратури наводить судову практику та акцентує на обов`язки суду при розгляді справи. Вважає, що надані представником розрахунки без конкретизації до обсягу наданих послуг у кримінальному провадженні із зазначенням конкретної вартості кожної послуги з врахуванням витраченого часу та вартості наданих послуг, є неналежними доказами на підтвердження витрат, сплачених позивачем за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні. Окрім того, представник Волинської обласної прокуратури просив застосувати до позовної вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 17336,68 грн. наслідки спливу строків позовної давності. Бо позовна давність згідно частин 3,4 статті 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Вважає, що характер правовідносин між сторонами передбачав внесення оплати за фактично надані послуги у кримінальному провадженні шляхом здійснення позивачем перерахування коштів адвокату 27 березня 2014 року. Тому строк позовної давності представник Волинської обласної прокуратури щодо заявленої вимоги минув 27 березня 2017 року. Отже, представник Волинської обласної прокуратури висновує, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 17 336,68 грн. заявлена лише у 2025 році, то строк позовної давності по цій вимозі позивачем пропущений. Що є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач та педставник позивача [PERSON] - адвокат Лавренчук О.В. відповідей на відзиви представника Головного управління Національної поліції у Волинській області, представника Державної казначейської служби України, представника Волинської обласної прокуратури не надали. Явка сторін по справі та їх позиції у судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - адвокат Лавренчук О.В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату ,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки не повідомив. Представник ГУНП у Волинській області в судове засідання не з`явився. Про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки не повідомив. Представник Державної казначейської служби України Мельник Л.Є. в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти позову заперечила з підстав, зазначених у її відзиві на позовну заяву. Представник Волинської обласної прокуратури Нечая О.П. у судовому засідання проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позов. В задоволенні позову просив відмовити повністю. Щодо позовної вимоги про стягнення витрат, понесених на отримання правової/правничої допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження в сумі 17 336,68 грн. - просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності. Процесуальні дії у справі 21 квітня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами загального позовного провадження. Призначили підготовче засідання на 10 год. 00 хв. 19 травня 2025 року в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Польова, 2, смт. Стара Вижівка Волинської області. Копію ухвали надіслано учасникам справи. 19 травня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області закрили підготовче провадження у справі. Призначили справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10 год. 00 хв. 08 липня 2025 року в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Польова, 2, сел. Стара Вижівка Волинської області. Копію ухвали надіслано учасникам справи. 08 липня 2025 року ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області замінили в цивільній справі за позовом представника позивача [PERSON] - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Ковельської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди, первісного відповідача Ковельську окружну прокуратуру на відповідача Волинську обласну прокуратуру. Розгляд справи відклали на 10.00 год. 22 серпня 2025 року. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що органами досудового розслідування позивач [PERSON] обвинувачувався у тому, що він порушив вимоги статті 40 Закону України «Про рослинний світ», статті 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», які передбачають, що порушення законодавства про рослинний світ тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законами України. Так, згідно з обвинувальним актом, в порушення вищевикладених норм законодавства [PERSON] на початку квітня 2013 р., точної дати не встановлено, самовільно з корисливих мотивів без відповідних дозволів за допомогою саморобного екскаватора зняв верхній шар ґрунту за межами населеного пункту с.Сереховичі в урочищі «Біля Ясика» площею 0,7 га та перевіз у невстановлене слідством місце, таким чином заволодів ґрунтовим покривом земель, що створило небезпеку для довкілля, а саме: призвело до пошкодження зелених насаджень дерев до ступеня не припинення росту, зокрема двох осик з діаметром пня біля кореневої шийки 18,4 см. та 21 см., сосни з діаметром пня біля кореневої шийки 26 см., двох беріз з діаметром пня біля кореневої шийки 16,5 см. та 18 см., верби з діаметром пня біля кореневої шийки 22 см., кущів крушини в кількості 14 штук, що також заподіяло шкоду державним інтересам на суму 3393,29 грн.; самовільне зайняття [PERSON] верхнього шару ґрунту на землях сільськогосподарського призначення заподіяло збитків на суму 627,63 грн.; зняття ґрунтового покриву (родючого шару землі) без спеціального дозволу призвело до деградування (непридатності) земельної ділянки у сільськогосподарському виробництві та непридатності її до використання за цільовим призначенням без проведення робіт по рекультивації порушених у результаті самовільного видобування ґрунту, що спричинило шкоду державним інтересам на суму 10588,9 грн. та порушено вимоги Земельного кодексу України та ст. ст.10, 23, 56 Кодексу України про надра. Дії [PERSON] органи досудового розслідування кваліфікували за частиною 1 статті 239-1 КК України, а саме: незаконне заволодіння ґрунтовим покривом (поверхневим шаром) земель, що створило небезпеку для довкілля. За вказаним фактом, уповноваженими працівниками на початок досудового розслідування були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувану за N9 12013020190000212 від 10 травня 2013 року та розпочато досудове розслідування за кваліфікацією стаття 239-1 частина 1 КК України. 17 липня 2013 року в рамках вказаного вище кримінального провадження Позивачу - [PERSON] було вручено письмове повідомлення про підозру. Додатково 05 серпня 2013 року за клопотанням слідчого СВ Старовижівського РВ УМВС України та згоди прокурора було винесено ухвалу Старовижівським районним судом Волинської області у справі № 168/795/ 13-к, провадження № і-кс/168/69/13 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за підозрою щодо [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України, чим його Довіритель, як єдиний працюючий у багатодітній сім, був фактично позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю. 23 серпня 2013 року захисником підозрюваного адвокатом Лавренчуком О.В., було подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Старовижівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2013 року про задоволення клопотання слідчої СВ Старовижівського РВ УМВС України у Волинській області Ю.В.Костючик про накладення арешту на майно підозрюваного [PERSON] . 23 серпня 2013 року Апеляційним судом Волинської області було винесено ухвалу про залишення без задоволення апеляційної скарги на ухвалу від 05 серпня 2013 року і залишено її без змін. 16 січня 2014 року Старовижівський районний суд Волинської області виніс вирок, яким [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 239-1 КК України виправдати на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. 24 лютого 2014 року Апеляційним судом Волинської області було винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок 16 січня 2014 року Старовижівського районного суду Волинської області. Однак, 27 березня 2014 року Апеляційний суд Волинської області постановив ухвалу про закриття цього провадження на вирок від 16 січня 2014 року. Адвокатом Лавренчуком О.В. також було подано заяву про виправлення описки у вироку Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2014 року. Цю заяву було задоволено ухвалою від 06 червня 2017 року та виправлено відповідну описку. У судовому засіданні встановлено, що Позивач під слідством та судом перебував, починаючи з 17 липня 2013 року (моменту повідомлення про підозру) до 27 березня 2014 року (завершення розгляду справи у Апеляційному суді Волинської області). В судовому засіданні адвокат Лавренчук О.В. уточнив та погодився з Відповідачем - Волинською обласною прокуратурою, що повідомлення про підозру [PERSON] отримав 17 липня 2013 року. Тому суд вважає, що сума відшкодування завданої моральної шкоди Позивачу [PERSON] повинна обраховуватися за період 17 липня 2013 року по 27 березня 2014 року. Інтервал між цими датами становить у повному обчисленні становить не 11 місяців, як зазначено у позовній заяві, а 8 місяців 17 днів. А відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000,00 грн. Судом у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] мав до пред`явлення йому повідомлення про підозру незаперечну репутацію серед односельців, ніколи не був судимим і навіть не вчиняв жодних адміністративних правопорушень. [PERSON] був зразковим багатодітним батьком. При цьому незаконно був підданим необґрунтованому і тривалому переслідуванню з боку правоохоронних органів за діяння, яке не вчиняв. Позивачу [PERSON] було на 8 місяців 17 днів повністю змінено усталений ритм та спосіб життя його сім"ї в цілому, на тривалий час вилучено транспортний засіб, який постійно використовувався у господарстві, підірвано довіру до правоохоронної системи та віру у справедливість аж до повного виправдання, порушено соціальні зв"язки. Бо [PERSON] протягом тривалого часу усі оточуючі сприймали, як злочинця, щодо якого тривало спочатку досудове розслідування, а потім і - судовий розгляд. Постійні виклики до відділку поліції, прокуратури, суду завдали позивачу [PERSON] тяжких моральних страждань, тривожності від очікування справедливості при постійних невмотивованих звинуваченнях прокурора на підставі обвинувального акту, який перебував на розгляді в суді. Окрім того, судом у судовому засіданні встановлено, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», [PERSON] має право па відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги при здійсненні захисту у кримінальному провадженні. Бо у відповідності до статті 118 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. А рішенням Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тошо. Вибір форми та суб`єктів надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Так, 22 липня 2013 року між [PERSON] та адвокатом Лавренчуком О.В. було укладено договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні. Відповідно до Розділу 7: пункт 7.2. - Цей Договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи Підзахисного/Довірителя, як замовника послуг, чи з ініціативи Адвоката у зв`язку з не оплатою Підзахисним/Довірителем наданої правової допомоги (іншим невиконанням умов Договору), - діє протягом усього провадження у цій справі доти, доки не будуть вичерпані всі засоби захисту, передбачені національним законодавством, а у справі не буде прийнято остаточне рішення (в тому числі суди: першої, апеляційної та касаційної інстанцій), - до повного виконання рішення. Пунктом 5.1. Розділу 5 цього Договору, визначено що: За надання правової допомоги Підзахисному/Довірителеві, замовник послуг виплачує та передає в момент підписання цього Договору, Адвокату гонорар у вигляді готівкових коштів у розмірі домовленої між Сторонами суми, що не може бути меншою 8000,00 (вісім тисяч) грн. із розрахунку сплати послуг по 200 грн. за 1(одну) відпрацьовану годину роботи Адвоката. Відповідно до умов цього Договору про надання правової допомоги від 22 липня 2013 року сторонами було визначено мінімальний розмір гонорару в сумі 8 000,00 грн., який був оплачений при підписанні основного договору. А адвокатом видано відповідно квитанцію до прибуткового касового ордера. За результатами завершеного/закритого провадження, [PERSON] було повністю оплачено надану правничу допомогу адвокатом О.В.Лавренчуком на загальну суму: 17 336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) - з урахуванням надання правничої допомоги на стадії досудового розслідування вартістю 8 000,00 грн. та 9 336,68 грн. - на стадії судового провадження. На підтвердження зазначеного адвокатом Лавренчуком О.В. додано копію Договору від 22 липня 2013 року, прибутковий касовий ордер № 29 від 27 березня 2014 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 29 від 27 березня 2014 року на суму 17336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) гривень. Бо вся вартість доїзди відповідно до розрахунку від міста Луцьк до Старої Вижівки становить 5 173,36 грн. та вартість його участі у 8 судових засіданнях у Старовижівському районному суді ( що підтверджується довідкою №13 від 15 грудня 2023 року суду) і в Апеляційному суді Волинської області 27 березня 2014 року становить 4 163,32 грн. (згідно розрахунку). Таким чином: 4 163,32 грн. (вартість правничої допомоги на судовому розгляді) + 5 173,36 грн. (вартість доїзди до судових засідань) = 9 336,68 грн. + вартість правничої допомоги на стадії досудового розслідування 8000,00 грн. = 17 336,68 грн. (ВСЬОГО витрати позивача за надання правничої допомоги під час кримінального провадження по справі). У судовому засіданні також встановлено, що позивачем [PERSON] оплачено витрати у сумі 30 000,00 грн. на отримання правової/правничої допомоги за представництво у даній цивільній справі № 168/370/25. У підтвердження зазначеної суми представник позивача - адвокат Лавренчук О.В. додав Договір про надання правової/правничої допомоги від 26 березня 2025 року, укладений між ним та позивачем [PERSON] , прибутковий касовий ордер № 242 від 26 березня 2025 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 242 від 26 березня 2025 року на суму 30000,00 (тридцять тисяч) гривень та загальний Акт від 26 березня 2025 року № 0000224 здачі,прийняття робіт (надання послуг) за весь період з 22 липня 2013 року по 26 березня 2025 року без ПДВ - на загальну суму 47 136,68 грн. Суд розділяє думку адвоката Лавренчука О.В., що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19). Також суд враховує те, що відповідачами та їх представниками обставина надання адвокатом Лавренчуком О.В. правової допомоги позивачу [PERSON] не заперечувалася. Тому суд висновує, що вони її визнають. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини 5 статті 9, частини 6 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспореній відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Положення частини 5 та частини 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частиною 2 та частиною 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. У статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до частини 5 статті 9, частини 6 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 року Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відповідно до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення п. 5 ст. 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як обвинуваченого, обрання відносно нього запобіжного заходу, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків. Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини. Зазнав сильної психологічної травми, що викликало депресію. Також моральні страждання виразились у тому, що він не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду. Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому частиною 4 статті 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Клопотань від відповідачів та їх представників про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди, її розміру не надходило. Тому суд висновує, що вони визнають обставину заподіяння позивачу моральної шкоди. Частиною п`ятою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно з частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Згідно пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно пункту 4 даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у меж їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно частини 1 та частини 3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При наданні правової оцінки доведеності заявлених позовних вимог, суд виходить з такого. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. Щодо строку перебування позивача під слідством та судом Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Судом встановлено, що фактично позивач під слідством та судом перебував починаючи з 17 липня 2013 року (моменту повідомлення про підозру) до 27 березня 2014 року (завершення розгляду справи у Апеляційному суді Волинської області). Тому вважає, що сума відшкодування завданої моральної шкоди Позивачу [PERSON] повинна обраховуватися за період з 17 липня 2013 року по 27 березня 2014 року. Інтервал між цими датами становить у повному обчисленні становить не 11 місяців, як зазначено у позовній заяві, а 8 місяців 17 днів. Тому суд відхиляє твердження представник позивача - адвоката Лавренчука О.В. щодо строку перебування під слідством позивача [PERSON] - 11 місяців. Бо при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено таке: «За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень». У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм права Верховний Суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17. Щодо заподіяння моральної шкоди Аналізуючи норми статей 11 та 23 ЦК України, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також судом встановлено, що окрім кримінального переслідування органами прокуратури по кримінальному провадженні, позивач [PERSON] також зазнав ще й цивільного переслідування органами прокуратури. Бо на тривалий час у нього вилучили транспортний засіб, який постійно використовувався у господарстві. Судом у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] мав до пред`явлення йому повідомлення про підозру незаперечну репутацію серед односельців, ніколи не був судимим і навіть не вчиняв жодних адміністративних правопорушень. [PERSON] був зразковим багатодітним батьком. При цьому незаконно був підданим необґрунтованому і тривалому переслідуванню з боку правоохоронних органів за діяння, яке не вчиняв. Позивачу [PERSON] було на 8 місяців 17 днів повністю змінено усталений ритм та спосіб життя його сім"ї в цілому, підірвано довіру до правоохоронної системи та віру у справедливість аж до повного виправдання, порушено соціальні зв"язки. Бо [PERSON] протягом тривалого часу усі оточуючі сприймали, як злочинця, щодо якого тривало спочатку досудове розслідування, а потім і - судовий розгляд. Постійні виклики до відділку поліції, прокуратури, суду завдали позивачу [PERSON] тяжких моральних страждань, тривожності від очікування справедливості при постійних невмотивованих звинуваченнях прокурора на підставі обвинувального акту, який перебував на розгляді в суді. Тому суд висновує, що зазначені вище обставини порушували звичайний уклад життя позивача [PERSON] та ,відповідно, спричинювали останньому моральні страждання. Суд приймає до уваги те, що [PERSON] , перебуваючи такий тривалий час (8 місяців 17 днів) під слідством та судом, він був під емоційним тиском, відчував пригнічення, зазнав моральних переживань, був змушений з`являтись до слідчого та суду, брати участь в слідчих діях, судових засіданнях, що порушило звичний уклад його життя. Вказані обставини свідчать, що позивачу було завдано моральної шкоди, а отже, доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди суд відхиляє за безпідставністю. Суд не приймає до уваги доводи відповідачів про відсутність доказів завдання моральної шкоди через протиправні дії Волинської обласної прокуратури, ГУНП у Волинській області оскільки моральна шкода у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Позов пред`явлений позивачем до держави в особі Волинської обласної прокуратури, так як саме цим органом затверджено підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно позивача [PERSON] , однак не доведено вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався. Тому суд висновує, що заперечення відповідачів щодо заподіяння ними моральної шкоди позивачу є безпідставними і розцінює це як спосіб їх захисту щоб уникнути цивільної відповідальності. Щодо залучення у якості належного відповідача Державної казначейської служби України та стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України. Держава Україна реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством , беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державні органи. Державна казначейська служба України хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави. Окрім цього, відповідно до чинного роз`яснення постанови від 31 березня 1995 року N 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами і доповненнями, пункт 10-1: « При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.» (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, постанова від 25 березня 2019 року у справі 642/5234/16-ц). Тому суд враховує доводи відповідача Державної казначейської служби України про те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у Постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс 18). Бо відповідачем у справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому суд висновує про відсутність необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання. Оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс І8). У зв`язку з наведеним, аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс 18), суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення коштів з Державного бюджету України. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди та розрахункової величини її нарахування. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною 1 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення у ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (пункт 1 частина 1 стаття 1 Закону). У частинах 5 та 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (частина 3 стаття 13 Закону). Окрім цього, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Отже, чинне законодавство чітко визначає порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесено до компетенції суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Визначаючи розмір відшкодування, ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Крім того, згідно з частинами 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом." В одній із останніх постанов, а саме у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналізуючи судову практику Верховного Суду про розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом апеляційний суд встановив, що Верховний Суд роз`яснює про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому дійшов висновку, що при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8000 гривень. Наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 № 6/5/3/41затверджено Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", згідно з пунктом першим якого це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону. Згідно з пунктом 2 Положення, даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Отже, саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним, і саме норми цього Закону визначають порядок визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. На даний час зміни до статті 13 Закону не вносились, і цей Закон не містить норми, яка передбачає відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом виходячи із розрахункової величини, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» відсутні. Суд приймає до уваги те, що позивач [PERSON] , перебуваючи такий тривалий час (8 місяців 17 днів) під слідством та судом, він був під емоційним тиском, відчував пригнічення, зазнав моральних переживань, був змушений з`являтись до слідчого та суду, брати участь в слідчих діях, судових засіданнях, що порушило звичний уклад його життя. Вказані обставини свідчать, що позивачу було завдано моральної шкоди. Відповідно до статті 8 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: 8000 гривень. Позивач визначив розмір мінімальної суми відшкодування моральної шкоди, яка не підлягає оспоренню і не може бути меншою як 88 000 грн. Але при цьому він не правильно визначив розмір, дату та періоди нарахування. А тому суд висновує, що мінімальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди має складати : 8 місяців 17 днів . Мінімальна моральна шкода за 8 місяців 17 днів = 8 х 8000,00 грн. + ( 17 днів х (8 000,00 грн. : 31 день березня) = 64 000,00+17 х 258.06=64000+4 387,02= 68 387,02 грн. Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів для визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди. У той же час, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, який є на момент розгляду справи судом. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й інший більший розмір відшкодування. У своїй постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду роз`яснює, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тому суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного від 21 жовтня 2020 року в справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від березня 2021 року в справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Мінімальний розмір відшкодування у сумі 68 387,02 грн. за такий тривалий час (8 місяців 17 днів) під слідством та судом, на думку суду, не відповідає моральним стражданням позивача, яких він зазнав. Зокрема, у результаті незаконних дій державних органів, позивач був тривалий час позбавлений можливості нормально працювати, займатися справами за власним вибором та волею. Через втрату віри у закон і справедливість зазнав тяжких душевних переживань, які вплинули на його психологічний стан, що також вплинуло на його авторитет серед оточення. Позивач потребує значних зусиль для відновлення психічного здоров`я, ресоціалізації в суспільстві. Йому були нав`язані вимушені зміни у життєвих і суспільних стосунках, в нього знизився ступінь престижу, репутації, на відновлення до попереднього стану яких необхідний значний час та зусилля. Таким чином, позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо неї, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і, враховуючи вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості, суд вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мають бути стягнені в більшому за мінімальний розмірі. Бо судом встановлено, що окрім кримінального переслідування органами прокуратури по кримінальному провадженні, позивач [PERSON] також зазнав ще й цивільного переслідування органами прокуратури. Отже, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача внаслідок порушення життєвого укладу, значний характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, та, виходячи із засад розумності і справедливості, неможливості повного відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію завданої незаконними діями державних органів моральної шкоди, що становить 100 000,00 (сто тисяч) гривень. Що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного від 21 жовтня 2020 року в справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від березня 2021 року в справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Щодо вирішення вимог про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням у межах кримінального провадження юридичної допомоги, у розмірі 17 336,68 грн. Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення). Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону. Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18). При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21). Відповідно до частин першої, третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. Склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, 22 липня 2013 року між [PERSON] та адвокатом Лавренчуком О.В. було укладено договір про надання правової допомоги у кримінальному провадженні. Відповідно до Розділу 7: пункт 7.2. - Цей Договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи Підзахисного/Довірителя, як замовника послуг, чи з ініціативи Адвоката у зв`язку з не оплатою Підзахисним/Довірителем наданої правової допомоги (іншим невиконанням умов Договору), - діє протягом усього провадження у цій справі доти, доки не будуть вичерпані всі засоби захисту, передбачені національним законодавством, а у справі не буде прийнято остаточне рішення (в тому числі суди: першої, апеляційної та касаційної інстанцій), - до повного виконання рішення. Пунктом 5.1. Розділу 5 цього Договору, визначено що: За надання правової допомоги Підзахисному/Довірителеві, замовник послуг виплачує та передає в момент підписання цього Договору, Адвокату гонорар у вигляді готівкових коштів у розмірі домовленої між Сторонами суми, що не може бути меншою 8000,00 (восьми тисяч) грн. із розрахунку сплати послуг по 200 грн. за 1(одну) відпрацьовану годину роботи Адвоката. Відповідно до умов цього Договору про надання правової допомоги від 22 липня 2013 року сторонами було визначено мінімальний розмір гонорару в сумі 8 000,00 грн., який був оплачений при підписанні основного договору. А адвокатом видано відповідно квитанцію до прибуткового касового ордера. За результатами завершеного/закритого провадження, [PERSON] було повністю оплачено надану правничу допомогу адвокатом О.В.Лавренчуком на загальну суму: 17 336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) - з урахуванням надання правничої допомоги на стадії досудового розслідування вартістю 8 000,00 грн. та 9 336,68 грн. - на стадії судового провадження. На підтвердження зазначеного адвокатом Лавренчуком О.В. додано копію Договору від 22 липня 2013 року, прибутковий касовий ордер № 29 від 27 березня 2014 року,квитанцію до прибуткового касового ордера № 29 від 27 березня 2014 року на суму 17 336,68 (сімнадцять тисяч триста тридцять шість грн. 68 коп.) гривень. Бо вся вартість доїзди відповідно до розрахунку від міста Луцьк до Старої Вижівки становить 5 173,36 грн. та вартість його участі у 8 судових засіданнях у Старовижівському районному суді ( що підтверджується довідкою №13 від 15 грудня 2023 року суду) і в Апеляційному суді Волинської області 27 березня 2014 року становить 4163,32 грн. (згідно розрахунку). Таким чином: 4 163,32 грн.(вартість правничої допомоги на судовому розгляді) + 5 173,36 грн. (вартість доїзди до судових засідань) = 9336,68 грн. + вартість правничої допомоги на стадії досудового розслідування 8 000,00 грн. = 17 336,68 грн. (ВСЬОГО витрати позивача за надання правничої допомоги під час кримінального провадження по справі). Також суд враховує те, що відповідачами та їх представниками обставина надання Лавренчуком О.В. правової допомоги позивачу [PERSON] не заперечувалася. Тому суд висновує, що вони її визнають. Участь адвоката який здійснював надання правової допомоги позивачу та факт надання ним правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги із додатками, ухвалами суду, протоколами судових засідань. Розмір витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні заявлений та складає 17 336, 68 грн. При цьому, суд враховує участь адвоката у судових засіданнях першої та апеляційної інстанціях, складність кримінальної справи, значення кримінальної справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію Позивача, що свідчить про співмірність, розумність та обґрунтованість таких витрат на правову допомогу. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Суд,

Outcome: partial