Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

У березні 2025 року позивач звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом. В обґрунтування позову, [PERSON] вказує, що 26 лютого 1993 року згідно договору купівлі-продажу Одеська залізниця придбала у [PERSON] житловий будинок не закінчений будівництвом відсоток готовності 68%, розташований за адресою: [ADDRESS] . Постановою керівництва Одеської залізниці від 17 березня 1993 року [PERSON] виділено трьохкімнатний будинок 51,4 кв. метрів за адресою: [ADDRESS] на склад сім`ї з 4 осіб, в тому числі на дружину [PERSON] . 31 липня 2003 року [PERSON] було видано ордер на трьох кімнатний житловий будинок за адресою [ADDRESS] , на склад сім`ї з 4-чоловік, в т.ч. Фафонову ЛФ., з довідки Одеської залізниці на заяву [PERSON] , від 9 грудня 2024 року, щодо наявності акту введення в експлуатацію будинку за адресою [ADDRESS] вбачається, що архітектурно-будівельною інспекцією акт введення даного житлового будинку не видавався. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 26 лютого 2015 pоку задоволено вимоги до [PERSON] та двох її синів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 pоку по справі № 510/1345/14-ц (номер провадження 22-ц/813/383/24) рішення Ренійського районного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року в частині задоволення вимог до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] - скасовано, у задоволенні позову Державне підприємство «Одеса залізниця» Локомотивне Депо «Одеса-Сортировочна» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця») до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] право - відмовлено. З моменту вселення на підставі ордеру позивачкою витрачені значні кошти для проведення електрофікації будинку, проведення малярно - штукатурних робіт, встановлення підлоги. До теперішнього часу вказаний будинок не введений в експлуатацію, тому позивач не має можливості скористатись своїм правом на приватизацію житла. В зв`язку з тим, що відповідач не забезпечив належне зберігання майна, яке перебувало в будинку та прилеглій території з моменту визнання позивача такою, що втратила право користування житлом з будинку зникли її особисті речі (одежа) та майно на суму більш ніж 200 тис. грн., тому позивач вимушена була неодноразово звертатись із заявами до правоохоронних та судових органів про крадіжку її майна, оскарження рішень суду, що спричинило позивачу додаткові зусилля та час для організації свого особистого життя. З початку визнання позивача такою, що втратила право проживання за адресою: [ADDRESS] , остання наймає житло, тому потрібно шукати додаткові кошти для проживання, що для неї є критичним в зв`язку з мінімальною пенсією. В зв`язку з поданням позову Локомотивного депо Одеса Сортировочна» та визнання судом її та її синів особами, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , куди останні вселились на підставі ордеру, у неї та членів її сім`ї було порушено її право власності, позивач стала страждати безсонням, з`явились сильні головні болі, виникло сильне психологічне напруження від дій Локомотивного депо, якому остання присвятила роки трудової діяльності та отримала інвалідність по здоров`ю, а також з`явились суттєві незручності в зв`язку порушенням підприємством прав людини, виникло порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадянського життя, порушення стосунків з оточуючими, настали інші негативні наслідки. Позивач майже три роки зверталась в усі інстанції для встановлення причини за якої її не допускали до її майна (одяг, взуття, головні убори), яке знаходилось в будинку, та до майна на земельній ділянці. Позивачу не надавали рішення суду ні в Одеській залізниці, ні в суді м. Рені, його остання отримала тільки уклавши договір з адвокатом через сайт судової влади, що дало їй можливість оскаржити piшення Ренійського районного суду про визнання її такою, що втратила право користування вищевказаним будинком. Будучи інвалідом 2-ї групи з вини працівників Одеської залізниці, остання терпіла приниження не лише від чиновників, але і від незаконно проживаючих в будинку, яких остання не могла виселети з будинку. Вказані дії чиновників-працівників Одеської залізниці спричинили значне погіршення стану її здоров`я: значна втрата слуху, зору, що сильно подіяло на можливість переміщення в транспорті на значні відстані, а нервове напруження спричиняє серцеві напади та артеріальні кризи, часткову втрату можливості спілкуватися, безсоння, сильні головні бoлi. Враховуючи вищевикладене просила стягнути з Державного підприємства «Одеська залізниця» Локомотивне Депо «Одеса-Сортировочна» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця») на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2 500 000 грн. та 200 000 грн. матеріальної шкоди. Ухвалою судді від 12 травня 2025 року по справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України). в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо( ч. 1 ст. 1195 ЦК України). Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення їй моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підтвердження заявлених вимог позивачем до матеріалів справи надано: постанову керівництва Одеської залізниці і президії дорпрофсожа від 17 березня 2003 року, договір купівлі-продажу від 06 лютого 2003 року, довідку до акту огляду МСЕК №090855. Однак, позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного, у задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed