Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

Позивач звертаючись з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн, та покласти на відповідача понесені судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач отримав постанову Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової М. В. про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса №54702 виданого 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., після чого звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про визнання вищезазначеного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 28 листопада 2022 року позов задовольнив. Визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса вчинений 28 вересня 2020 року приватний нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 54701 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Онлайн Фінанс» грошових коштів у розмірі 53 409,01 грн. Позивач вказує, що оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню на підставі рішення суду що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 23 березня 2023 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою М. В., правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала. Позивач зазначає, що за період з як він дізнався про арешт рахунків та до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 січня 2025 року позивач поніс тяжкі моральні страждання та переживання, що призвело до ушкодження здоров`я. Вказує, що позивач має хворобу бронхіальна астма з дитинства. Мав інвалідність, постійно лікувався, та згодом хвороба увійшла в ремісію та не турбувала позивача останні 10 років, що призвело до того, що позивачу була скасована група інвалідності. Одночасно як позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, почалися постійні телефонні дзвінки від представників відповідача та інших колекторських компаній які вимагали значні суми боргу, погрожували життям і здоров`ям не лише позивачу але і близьким родичам. Зазначає, що на фоні постійних переживань та відсутності сну позивач відчув погіршення здоров`я, внаслідок чого почали з`являтись симптоми дитячої хвороби, після лікування якої, позивачу встановлена третя група інвалідності. На підтвердження вказаного позивачем надано виписки з історії хвороби та огляду сімейного лікаря за період з листопада 2023 року до січня 2025 рік. Також зазначає, що наявність арешту на його майно додатково вплинуло на його моральний стан, оскільки позивач не мав можливості скористатись власними коштами для лікування. Таким чином, визначаючи розмір моральної шкоди, позивач вважає суму у розмірі 500 000,00 грн справедливою та такою, що відповідає принципу співмірності. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження без виклику сторін, роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву стосовно позовних вимог. 23 червня 2025 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завдання моральної шкоди. Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено статті 279 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 30 жовтня 2020 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63450744 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 54702 від 28 вересня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованості у розмірі 38 791,80 грн. Стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 3 879,18 грн (а. с. 15-16). 16 листопада 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М. В. в межах виконавчого провадження ВП № 63450744 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а. с. 18-19). Дніпровський районний суд міста Києва заочним рішенням від 28 листопада 2022 року у справі №757/50963/20-ц позов [PERSON] до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задовольнив. Визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса вчинений 28 вересня 2020 року приватний нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 54701 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Онлайн Фінанс» грошових коштів у розмірі 53 409,01 грн. (а. с. 20-24) Вказане судове рішення набрало законної сили 29 грудня 2022 року. Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого алергологічного відділення №9199 дата виписки 29 квітня 2024 року, [PERSON] встановлено клінічний діагноз: бронхіальна астма, перистуюча, важкий перебіг, неконтрольована. ХОЗЛ, клінічна група В, фаза настійкої ремісії. Пневмосклероз. ЛН-ІІ ст. Аларгічний риніт, персистуючий, помірно-виражений перебіг. Сенсибілізація до побутових, пилкових, епідермальних алергенів. (а. с. 33), вказаний діагноз зазначений у наданих інших медичних документаціях (а. с. 37 зв. - 41) Згідно анамезу хвороби під час огляду сімейного лікаря від 13 серпня 2024 року, перші захворювання позивача почали проявлятись у 1994 році, є інвалідом з дитинства, з 18 років і до 2015 року інвалід ІІІ групи. Не зважаючи на погіршення стану з 2016 року не проводилось додаткове обстеження. За останній рік стан погіршився. (а. с. 34) Також встановлено, що позивач неодноразово звертався до сімейного лікаря за додатковим оглядом, що підтверджується відповідними документами від 24 травня 2024 року, від 21 червня 2024 року, від 01 липня 2024 року, від 01 жовтня 2024 року, від 15 квітня 2024 року від 10 серпня 2024 року (а. с. 35-37, 44, 45 зв., 46, 47 зв., 48, 49 зв. - 50) Згідно висновку МСЕК позивачу з 04 вересня 2024 року встановлена третя група інвалідності (а. с. 51 зв.) У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц зауважувала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Варто звернути увагу, що засади доказування у цивільному судочинстві свідчать, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Верховний Суд у постанові від 13.05.2020 року у справі №219/1704/17 зазначив, що «Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.» У постанові від 22.09.2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14.09.2021 року у справі №910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів у їх сукупності суд приходить до висновку що позивачем не доведено наявності причинного зв`язку між поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою, з огляду на те, що Дніпровский районний суд міста Києва рішенням від 28 листопада 2022 року у справі №757/50963/20-ц позов [PERSON] до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задовольнив, визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса вчинений 28 вересня 2020 року приватний нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 54701 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Онлайн Фінанс» грошових коштів у розмірі 53 409,01 грн., таким чином є обгрунтовані сумніви в тому що дії відповідача стали наслідком проходження лікування позивача у 2024 році, більше ніж через один рік після скасування виконавчого напису нотаріуса. Окрім того, суд вважає необгрунтованим посилання позивача про те, що наявність арешту на грошові кошти вплинуло на його моральний стан, оскільки позивачем не доведено що під час накладення арешту на його майно позивач проходив лікування, доказів про те, що під час виконання оскаржуваного напису нотаріуса з нього стягувались грошові кошти також не надано, з позовом до суду про повернення безпідставно отриманих коштів відповідачем позивач не звертався. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та позивачем не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість стягнення із відповідача моральної шкоди, а відтак суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed