Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Єрьоміна Єлизавета Володимирівна, звернулась до суду з позовною заявою до Степногірської селищної територіальної громади, в особі Степногірської селищної військової адміністрації Василівського району Запорізької області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді прав на земельні частки (паї) у землі, що перебуває у колективній власності КСП ім. Гагаріна Василівського району Запорізької області, розташовані на території П`ятихатської сільської ради Гагаріна Василівського району Запорізької області та на житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги є позивач та їх спільні з померлим [PERSON] діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На підставі заяви позивача Василівською державною нотаріальною конторою Запорізької області заведено спадкову справу № 146/2003. На момент смерті позивач була зареєстрована та фактично проживала разом з померлим, діти проживали окремо, жодних дій для прийняття спадщини не вчиняли. 30.05.2003 державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області позивачеві видано два свідоцтва про право на спадщину за законом щодо прав на земельні частки (паї). У зв`язку з тимчасовою окупацією м. Василівка Василівського району Запорізької області, спадкова справа, заведена після смерті чоловіка позивача, за її заявою була продовжена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., яка 03.02.2025 видала позивачеві постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність у неї правовстановлюючих документів на житловий будинок. Отже, отримати свідоцтво про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті чоловіка, в позасудовому порядку позивач не може, у зв`язку з чим звертається до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 13.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та підготовче засідання призначене на 22.04.2025. Цією ж ухвалою витребувані докази, необхідні для повного та всебічного розгляду справи. Вимоги ухвали виконані 15.05.2025. Ухвалою суду від 05.06.2025 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Від представника позивача - адвоката Єрьоміної Є.В., надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 13.08.2025, без участі сторони позивача. Від представника Степногірської селищної територіальної громади, в особі Степногірської селищної військової адміністрації Василівського району Запорізької області, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі їх представника, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 9, 86). За життя [PERSON] , на підставі рішення виконавчого комітету П`ятихатської сільської ради народних депутатів № 27 від 19.12.1995, була виділена земельна ділянка розміром 42 га для ведення особистого підсобного господарства, в тому числі 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19, 20). [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 8, 81). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді прав на земельні частки (паї) у землі, що перебуває у колективній власності КСП ім. Гагаріна Василівського району Запорізької області, розташовані на території П`ятихатської сільської ради Гагаріна Василівського району Запорізької області та на житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги є позивач та їх спільні з померлим [PERSON] діти: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO]. На підставі заяви позивача Василівською державною нотаріальною конторою Запорізької області заведено спадкову справу № 146/2003. На момент смерті позивач була зареєстрована та фактично проживала разом з померлим, що підтверджується копією довідки № 269 від 27.04.2018 (а.с. 11, 82). Діти проживали окремо, жодних дій для прийняття спадщини не вчиняли. 30.05.2003 державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області позивачеві видано два свідоцтва про право на спадщину за законом щодо прав на земельні частки (паї) (а.с. 12-13, 89-90). У зв`язку з тимчасовою окупацією м. Василівка Василівського району Запорізької області, спадкова справа, заведена після смерті чоловіка позивача, за її заявою була продовжена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. за № 08/2025, яка 03.02.2025 видала позивачеві постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність у неї правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с. 15, 94). Окрім цього, в рамках даної спадкової справи діти позивача та померлого [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO], підтвердили свої відмови від спадщини, що залишилась після смерті батька, що підтверджується їх нотаріально посвідченими заявами (а.с. 77-80). Син [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Щодо належності майна померлому. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] побудований у 1968 році (а.с. 25). Згідно п. 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР Романовим В. 31.01.1966 (Інструкція втратила чинність 19.01.1996), реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі (п. 2 Інструкції). Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності (п. 4 Інструкції). Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані (п. 6 Інструкції). Отже, у 1968 році державна реєстрація житлових будинків в сільській місцевості не проводилась, а право власності не нерухоме майно, могло бути підтверджено, як правило, довідкою виконавчого комітету відповідної сільської ради або іншими документами, що свідчили про правомірне володіння та використання будинку. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, що набрав чинності 03.08.2004, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. З наведеного вбачається, що на момент будівництва житлового будинку реєстрація права власності на нього не передбачалась чинним на той момент законодавством, а наразі вона неможлива через смерть власника. Щодо спадкування. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. ч. 1-2 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 08/2025, продовженої на підставі заяви позивача від 28.01.2025, після померлого чоловіка [PERSON] (первісна спадкова справа № 146/2003 була заведена Василівською державною нотаріальною конторою Запорізької області), останнім заповіту складено не було і, як вже було зазначено раніше, діти відмовились від спадщини, отже позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців за законом немає (а.с. 75-94). Відповідно до ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, та який на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має протягом шести місяців з дати відкриття спадщини подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину в судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23). Оскільки в позасудовому порядку позивач не може оформити своїх спадкових прав через відсутність у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно, належне померлому, вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На час відкриття спадщини після померлого [INFO] , [PERSON] діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 (надалі - ЦК УРСР від 18.07.1963) в редакції від 30.10.1999. Згідно ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, у випадку, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Матеріалами справи підтверджено, що позивач фактично проживала в будинку за адресою: [ADDRESS] з 1968 року, а також була та залишається зареєстрованою за цією адресою по сьогоднішній день. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, а також позицію представника відповідача, який не заперечував щодо задоволення позовних вимог, зважаючи на всі вищезазначені норми закону, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved