Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову. У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовує тим, що 3 квітня 2019 року та 17 квітня 2019 року він випадково здійснив банківський переказ грошових коштів на загальну суму 161000 гривень 00 копійок на банківську картку відповідача. Оскільки у [PERSON] були відсутні правові підстави для утримання вказаних грошових коштів, 11 березня 2020 року та 9 грудня 2023 року [PERSON] надіслав відповідачу вимоги про повернення грошових коштів. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2024 року, з [PERSON] на користь позивача були стягнуті безпідставно отримані грошові кошти в загальному розмірі 161000 гривень 00 копійок. З 13 грудня 2024 року відповідач почав повертати [PERSON] присуджені судовим рішенням грошові кошти. На підставі ч.2 ст.625 ЦК України у [PERSON] виник обов`язок зі сплати суми інфляції за час прострочення та трьох процентів річних від прострочених сум. Тому [PERSON] просить суд стягнути з відповідача суму інфляції за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період часу з травня 2020 року до листопада 2024 року в розмірі 108176 гривень 18 копійок, а також три проценти річних від прострочених сум за період часу з 1 квітня 2020 року до 13 грудня 2024 року в розмірі 22707 гривень 62 копійок. До початку розгляду справи представник позивача [PERSON] подав заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с.100-102), в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму інфляції за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період часу з березня 2022 року до листопада 2024 року в розмірі 68829 гривень 95 копійок, а також три проценти річних від прострочених сум за період часу 5 лютого 2022 року до 12 грудня 2024 року в розмірі 13775 гривень 42 копійок. 2. Інформація про рух цивільної справи. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову. Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2025 року (а.с.53) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим [PERSON] , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Семенюті О.Ю. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 3 квітня 2025 року (а.с.58) було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 21 травня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання (а.с.127), було прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов та наполягає на його задоволенні. У зв`язку з тим, що відповідач в поданому відзиві у межах цивільної справи №753/114/22 підтвердила, що позов про стягнення грошових коштів разом з письмовими вимогами [PERSON] отримала 28 січня 2022 року, тому обов`язок з повернення грошових коштів в розмірі 161000 гривень 00 копійок виникло в неї через 7 днів з моменту ознайомлення з вимогою, а саме з 5 лютого 2022 року. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається, на те, що підставою для виникнення грошового зобов`язання у його довірителя перед [PERSON] є судові рішення у справі №753/23606/23, а датою виникнення зобов`язання дата набрання постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2024 року законної сили. Грошові кошти, що були перераховані [PERSON] позивачем, вона вважала безповоротною (благодійною) допомогою особою, яка мала ділові стосунки з її колишнім чоловіком. Відповідач не отримувала від [PERSON] жодної вимоги про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Фактично зобов`язання щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів виникло 6 грудня 2024 року та тривало до 12 грудня 2024 року. Надані представником позивача [PERSON] докази на підтвердження факту ознайомлення [PERSON] з вимогами у справі №753/114/22 є недопустимими та неналежними. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. 3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 3 квітня 2019 року та 17 квітня 2019 року [PERSON] здійснив два банківські перекази грошових коштів в розмірі 81000 гривень 00 копійок та 80000 гривень 00 копійок, а всього на загальну суму 161000 гривень 00 копійок, на банківську картку відповідача. Вказані обставини підтверджуються платіжними дорученнями від 3 квітня 2019 року та 17 квітня 2019 року (а.с.9, 10). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року у справі №753/23606/23 (а.с.16-21), залишеним в цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2024 року (а.с.22-33), з [PERSON] на користь позивача були стягнуті безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 161000 гривень 00 копійок. Зі змісту скриншоту (а.с.34) вбачається, що 13 грудня 2024 року відповідач перерахувала на користь [PERSON] на виконання рішення суду у справі №753/23606/23 грошові кошти в розмірі 20000 гривень 00 копійок. Спірні правовідносини регулюються главою 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. 4. Норми матеріального права, якими керується суд при вирішенні спору. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 лютого 2024 року в справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23) глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212\~ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19). Отже, передбачений ч.2 ст.625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна. Норма ч.2 ст.530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі ст.1212 ЦК України не застосовується. Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Судовими рішеннями у цивільній справі №753/23606/23 було встановлено, що грошові кошти в розмірі 81000 гривень 00 копійок та 80000 гривень 00 копійок були перераховані позивачем на користь [PERSON] поза межами їхніх договірних відносин та були безпідставно отримані відповідачем, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок їх повернути згідно з нормами ст.1212 ЦК України. Вказані обставини не підлягають доказуванню на підставі ч.4 ст.81 ЦПК України. З урахуванням положень ст.253 ЦК України, за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем грошових коштів 3 квітня 2019 року та 17 квітня 2019 року, початком періоду прострочення має бути 4 квітня 2019 року та 18 квітня 2019 року відповідно, а закінченням дата повернення грошових коштів. При цьому суд відхиляє аргумент представника відповідача Кабанова В.І. про те, що лише постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2024 року у справі №753/23606/23 був встановлений факт безпідставного набуття грошових коштів [PERSON] та, як наслідок, обов`язок відповідача їх повернути. Так, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникло у відповідача безпосередньо з норми ст.1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. В іншому випадку (за позицією відповідача та його представника) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у ч.3 ст.509 ЦК України. Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2024 року в справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23). Оскільки норма ч.2 ст.530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі ст.1212 ЦК України не застосовується, відтак немає потреби у встановленні дня пред`явлення [PERSON] вимоги до відповідача про виконання грошового зобов`язання в цій цивільній справі. Як вбачається з розрахунку, приєднаного представником позивача [PERSON] до заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с.103), сума інфляції за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період часу з березня 2022 року до листопада 2024 року становить 68829 гривень 95 копійок, три проценти річних від прострочених сум за період часу з 5 лютого 2022 року до 12 грудня 2024 року становить 13775 гривень 42 копійок. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] хоча б частково сплатила вказані грошові кошти. З огляду на це суд висновує про те, що з [PERSON] на користь [PERSON] суму інфляції за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 68829 гривень 95 копійок, а також три проценти річних від прострочених сум у розмірі 13775 гривень 42 копійок. 6. Розподіл судових витрат між сторонами. а. щодо сплати судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1048 гривень 00 копійок. Ця обставина підтверджується квитанцією від 11 березня 2025 року (а.с.8). Пред`явлений позов задоволений повністю. З огляду на це суд висновує про те, що з [PERSON] на користь позивача належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1048 гривень 00 копійок. б. щодо витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.4, ч.5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. За правилом ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В іншій постанові від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19 Верховний Суд наголосив на тому, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved