Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа: Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] батьком [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією І - ОЛ № 002785 від 27.08.2005 року, видане Дереївською сільською радою Онуфріївського району Кіровоградської області. В даному шлюбі у них народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між ним та [PERSON] не склалось через різні погляди на життя взагалі та цілі та прагнення по життю, зокрема. Відповідно до рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2020 року, справа № 399/51/20, шлюб зареєстрований 27.05.2005року в Дереївській сільській раді Онуфріївського району Кіровоградської області за актовим записом № 03, між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З моменту розірвання шлюбу, тобто останні п`ять років, [PERSON] перестала спілкуватись та виховувати їхніх дітей, переїхала проживати в інший населений пункт: с. Дереївка Олександрійського (на момент виникнення спірних правовідносин Онуфріївського) району Кіровоградської області. Їхня донька [PERSON] на даний час є повнолітньою, хоча теж потребує материнської уваги, ласки та турботи, а син - [PERSON] є вже підлітком, який росте та розвивається та має потребу у настановах та турботі матері. Також відповідач не вживає заходів щодо всебічного виховання та розвитку, захисту законних прав та інтересів їхньої дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток не цікавиться процесом росту та початком формування особистості сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. [PERSON] в повній мірі одноособово бере учать у вихованні та забезпеченні їхнього сина [PERSON] . Таким чином, мати [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання неповнолітнього сина [PERSON] , дій щодо зміни своєї поведінки не вживає. Він не створював та не створює жодних перешкод [PERSON] для належного виконання нею обов`язків відносно нашого сина. Місце проживання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] визначено не було. Їхні діти, зокрема син, з моменту розірвання шлюбу і на даний час проживають із ним, в с. Куцеволівка Олександрійського району Кіровоградської області. Проте, його колишня дружина [PERSON] на даний час безпідставно вважає, що їхньому сину буде краще проживати з нею. Проте, [PERSON] , перебуває з 24.05.2022 року на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується копією довідки військової частини [NUMBER] від 08.04.2025 року № 1363/618. Крім того, [PERSON] також заперечує факт, що він одноособово виховує та утримує сина [PERSON] . Конфлікти через визначення місця проживання дитини та щодо одноособової його участі у вихованні та утриманні сина з відповідачем посилились також з моменту початку її служби в ЗСУ, оскільки вона вважає, що він теж має служити, а хто буде виховувати їх неповнолітнього сина та піклуватись про доньку, яка продовжує навчання її не цікавить. Вважає, що їхнійдитині [PERSON] буде краще проживати з ним, оскільки на даний час вінстворюєйомуналежпі матеріальні умови, здійснюєвиховання на високому рівні, сприяє духовному розвитку в дусі патріотизму з раннього дитинства. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. На підставі вище викладеного просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] [INFO] та встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] батьком [PERSON] [INFO] . Ухвалою суду Кіровоградської області від 13.05.2025 року відкрито провадження за загальними правилами позовного провадженням та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.07.2025 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] були одружені та у них від шлюбу народилося двоє дітей, в 2020 році шлюб вони розірвали, але діти залишались проживати з ним ще з 2019 року. Утримання та виховання дітей він забезпечує самостійно та не забороняв матері спілкуватись з дітьми. В 2023 року [PERSON] вирішила приєдналась до Збройних Сил України та проходить службу по теперішній час. Проте, [PERSON] телефонує до нього та говорить, що хоче звільнитись зі служби та забрати дітей, але він проти її бажання, та хоче щоб діти залишились проживати разом з ним. Спілкуватись матері з дітьми він не забороняв і не забороняє. Також розповів, що мав виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] , але забрав його, бо були постійні сварки та докори, куди витрачені кошти, на які потреби і чи на потреби дітей. Запевнив суд, що на даний час утримання дітей покладено виключно на нього, але на ім`я дітей відкриті банківські рахунки і якщо мати має бажання то перераховує кошти безпосередньо на ці рахунки, проте він тих коштів не чіпає, а обходиться своїми власними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та надала пояснення згідно поданого до суду позову. Представник третьої особи органу опіки та піклування Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Філатова Ю.О., в судовому засіданні пояснила, що на підставі заяви, органом опіки і піклування було здійснено перевірку родини, встановлено факт самостійного виховання та утримання дітей батьком [PERSON] , що має постійний матеріальний дохід та створив для дітей повне забезпечення їхніх потреб. В ході спілкування з дитиною [PERSON] останній виявив бажання зостатись проживати разом з батьком. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце, дату і час розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла та відзив на позов не подавала. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки і ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає з 2001 року, коли останній купив будинок в с. Куцеволіка та з 2021 року почав працювати разом з нею в Онуфріївській селищній раді Олександрійського району Кіровоградській області, до 2019 року він проживав з дружиною та виховували двох неповнолітніх дітей, після розлучення діти виявили бажання проживати разом з батьком, мама почала жити самостійно в с. Дереївка. Зазначила, що [PERSON] дуже хороший батько, як тільки діти захворіють, той відразу метушиться та відразу везе їх до Онуфріївської ЦРЛ або до міста. З 2024 року вона тісно співпрацює зі молодшим сином [PERSON] , на різних заходах, відзначила, що хлопчик вихований дуже добре, займається спортом, а також відзначила, що син, дуже любить свого батька. Вважає, що не кожен батько міг би так піклуватись про своїх дітей як це робить [PERSON] . Неодноразово була свідком телефонних розмов [PERSON] з його колишньою дружиною, коли остання телефонувала та говорила, що буде звільнятись з ЗСУ та приїде виховувати дітей, а він нехай йде служити, або ж були докори, куди він і на які потреби, витрачав аліменти та всі розмови закінчувались підвищеним та знервованим тоном. Зазначила, що особисто за останні роки [PERSON] не бачила як вона спілкується з дітьми, оскільки не знає, чи приїздить вона у відпустки і чи бачиться з дітьми, бо [PERSON] проживає в с. Дереївка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що [PERSON] знає з дитинства, разом проживали в одному селі та товаришували, йому відомо, що після розлучення з [PERSON] , діти зостались проживати разом з батьком. На даний час йому відомо, що діти проживають разом з батьком та виховуються безпосередньо ним. Був свідком ситуації, яка сталась мабуть пів року тому, коли зустрів [PERSON] в селі, яка приїхала в відпустку та на той момент служила в ЗСУ, та остання скаржилась, що можна було помінятись з [PERSON] місцями, він тут, а вона там, хоча вона теж може виховувати дітей, а він нехай іде і повоює. Суд, заслухавши позивача та його представника, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено що, згідно витягу з Реєстру територіальної громади № 2025/005154042 від 22.04.2025 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24.09.2002 року /а.с. 9/. Відповідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] видане виконавчим комітетом Куцеволівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області від 28.11.2012 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , [PERSON] /а.с. 10/. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади № 2025/005154094 від 22.04.2025 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05.03.2020 року /а.с. 11/. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб та зареєстровано Дереївською сільською радою Онуфріївського району Кіровоградської області 27.08.2005 рок, актовий запис № 03 /а.с. 12/. Відповідно до рішення судді Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02.03.2020 року за справою № 399/51/20, провадження № 2/399/271/2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с. 13-14/. Згідно довідки № 124 від 22.04.2025, виданою Онуфріївською селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області, за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] - заявник, [PERSON] , [INFO] - донька заявника, [PERSON] , [INFO] - син заявника /а.с. 15/. Відповідно до довідки № 09-41/14 від 17.04.2025 року виданої службою у справах дітей виконавчого комітету Онуфріївської селищної ради, мати - [PERSON] , після розлучення із сім`єю не проживає, участі у вихованні малолітньої дитини не приймає /а.с. 16/. Довідкою № 04.02-33/3/1 від 22.04.2025 року, виданої Онуфріївською селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] , працює в Онуфріївській селищній раді на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу земельних відносин з 10 лютого 2021 року по даний час /а.с. 17/. Згідно з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді від 21.04.2025 року, громадянин [PERSON] має постійний заробіток у вигляді заробітної плати від Онуфріївської селищної ради /а.с. 18/. Довідкою № 125 від 22.04.2025 року, виданої виконавчим комітетом Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають разом за адресою: [ADDRESS] та діти знаходяться на утриманні батька /а.с. 19/. Згідно характеристики учня 7 класу Куцеволівського ліцею, учень [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] , [INFO] , батько приймає одноособово участь у вихованні та утриманні сина, відвідує батьківські збори. Учень зарекомендував себе старанним трудолюбивим учнем, має навчальні досягнення середнього рівня. Дитина приймає активну участь у громадському житті школи та класу у позашкільній роботі, спортивних змаганнях, у роботі учнівського самоврядування. Батько постійно цікавиться навчальним процесом сина. Мати [PERSON] не відвідує батьківських зборів і не цікавиться шкільним життям сина /а.с. 20/. Відповідно до довідки № 1363/618 від 08.04.2025 року, виданої військовю частиною [NUMBER] , старший сержант [PERSON] , перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] з 24.05.2022 року по теперішній час /а.с. 21/. Довідкою № 7960/30.15-23 від 03.06.2025 року, виданої Мін`юст Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Онуфріївського відділу державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області, підтверджується, що станом на 03.06.2025 року на виконанні виконавчі документи про стягнення аліментів на корить [PERSON] , [INFO] на утримання неповнолітніх дітей відсутні /а.с. 39/. Згідно акту обстеження умов проживання від 06.06.2025 року, проведеного начальником служби у справах дітей [PERSON] встановлено, що умови проживання дитини задовільні, в будинку чисто, охайно, затишно, будинок облаштований необхідними меблями та побутовою технікою, продуктами харчування, родина забезпечена в повному обсязі /а.с. 42/. Відповідно до висновку № 09-28/151/1 від 01.07.2025 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, орган опіки та піклування селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька та встановити факт самостійного виховання громадянином [PERSON] та перебування на повному утриманні малолітнього [PERSON] , [INFO] /а.с. 52-53/. Вирішуючи питання щодо позовних вимог щодо виначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону). Згідно зі статтею 12 Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. За змістом ст. 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому, під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. По справі встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, який фактично проживав і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо його місця проживання, оскільки мати дитини не вимагала від батька дитини змінити його місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця його проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, між батьками виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача. Суд констатує, що судове рішення про визначення місця проживання [PERSON] , не приймалось, орган опіки також не встановлював місце проживання малолітнього сина сторін. В справі встановлено, що дитина проживала разом з позивачем після розірвання сторонами шлюбу за їх спільною домовленістю, за відсутності судового рішення про встановлення місця проживання дитини. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, (як зазначено в позові «необхідність подальшої опіки»), та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Суд не приймає твердження позивача, про те, що матір дитини перебуває на службі в ЗСУ, а тому він одноосібно опікується життям та здоров`ям неповнолітнього [PERSON] , оскільки проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що, в даному випадку, мати самоусунулась від виховання та утримання дитини та це не звільняє її від обов`язку виховувати та утримувати дитину. Також інші докази, які подані заявником не спростовують факту, що відповідачка не виконує покладені на неї обов`язки, як матері відносно її сина. Тобто, позивач не довів, що мати дитини в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. Що стосується вимоги про самостійне утримання батьком дитини, суд зазначає наступне. З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Тобто, підставою встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері або батька дитини обмежується або припиняється. Статтею 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. За таких обставин до категорії «чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років» відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. Факт проживання дитини разом з батьком беззаперечно підтверджується доказами, наданими заявником, а потреба у додатковому встановленні таких фактів судом не доведена. Утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує встановлення судом. Суд зазначає, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Отже, захист порушених прав у зв`язку з тим, що один із батьків не приймає участі у вихованні дітей, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Отже, підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у даній справі не вбачається. Сам по собі факт проживання за однією адресою не може свідчити про перебування на утриманні. Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, щомав виконавчий лист про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] , але забрав його, бо були постійні сварки та докори, куди витрачені кошти, на які потреби і чи на потреби дітей. Запевнив суд, що на даний час утримання дітей покладено виключно на нього, але на ім`я дітей відкриті банківські рахунки і якщо мати має бажання то перераховує кошти безпосередньо на ці рахунки, проте він тих коштів не чіпає, а обходиться своїми власними. Будь-яких інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про перебування на утриманні заявника неповнолітнього сина, окрім спільного місця проживання, матеріали справи не містять. Саме по собі встановлення даного факту самостійного виховання дитини батьком не несе для позивача жодного юридичного наслідку щодо вирішення його прав та обов`язків. У справах позовного провадження юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд також звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості у належний спосіб захистити своє порушене право звернувшись до суду з відповідними вимогами, у тому числі й про позбавлення батьківських прав відповідача. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, тому судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed