Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в якій просила шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 27 квітня 2007 року, розірвати, та визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з нею - [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що 27 квітня 2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею. Шлюб між ними виявився невдалим, протягом останніх декількох років подружні стосунки розладились, зникло взаємопорозуміння та повага. Шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Спільне життя з відповідачем було ускладнене тривалими конфліктами, підвищеною агресією з його боку, проявами морального та фізичного насильства щодо неї та дітей. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. З метою забезпечення фізичної та емоційної безпеки діти висловили чітке бажання проживати разом з нею. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 липня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просила змінити прізвище на дошлюбне, судові витрати залишила за собою. Відповідач в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося та розгляд справи відбувся на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає приписам ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 27 квітня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, про що відділом РАЦС по м.Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, зроблено відповідний актовий запис за № 93, та видано свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Мета подальшого спільного життя подружжя та збереження родини відсутня. Стаття 21 Сімейного Кодексу України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України. Статтею 110 Сімейного Кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. На вимогу ст. 111 Сімейного Кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивач та відповідач однією сімєю не проживають, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки між сторонами втрачено взаєморозуміння, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя. Таким чином, заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, а шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд зазначає таке. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На час звернення позивача з позовом до суду неповнолітня [PERSON] , [INFO] , досягла 14 років та з цього часу втратила статус малолітньої дитини, тому відповідно до вимог ст. 160 СК України остання самостійно вирішує питання щодо свого місця проживання у разі, якщо батьки проживають окремо. Отже, виходячи із того, що законом не передбачено вирішення спору судом між батьками про місце проживання дитини, яка досягла 14 років, тобто відсутнє право, що підлягає судовому захисту, виходячи з умов п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд закриває провадження в частині вимоги про визначення місця проживання [PERSON] . В той же час, враховуючи, що [PERSON] , [INFO] , не досягла чотирнадцяти років, відповідач позов визнав, вимога про визначення місця проживання [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] підлягає задоволенню. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, то згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного і

Outcome: partial