Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

[PERSON] 17.12.2024 звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, який обгруновано наступним. 05.05.2021 рішенням Вінницького районного суду Вінницької області було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із батьком, оскільки їх мати утворила іншу сім`ю. На даний час діти проживають разом із позивачем, перебувають на його утриманні, він піклується про них. Однак, відповідачка не визнає місце проживання дітей разом із позивачем та створює перешкоди у вирішенні питання щодо їх місця реєстрації. Позивач не зловживає алкогольними напоями, наркотичні засоби не вживає, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, до кримінальної відповідальності не притягувався. Позитивно характеризується за місцем проживання. Позивач із дітьми проживають в окремому будинку, де для дітей створені всі необхідні умови. Висновком органу опіки та піклування Лука-Мелешківської сільської ради визнано за доцільне визначення місця проживання дітей разом із батьком. На підставі вищевикладеного просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом із ним. Ухвалою суду від 13.01.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 21). Ухвалою суду від 26.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 31). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Огородник В.В. позов підтримали за викладених в позовній заяві обстави, просили його задовольнити. Позивач додатково вказав, що діти проживають разом із ним, він самостійно вирішує всі питання що стосуються утримання та розвитку дітей. Оскільки вони із відповідачкою не змогли самостійно дійти згоди щодо місця проживання дітей, у нього виникають різного роду, як то влаштування дітей до дитячого садочка, школи, відвідування лікарів тощо. З початку 2021 року діти постійно проживають разом із ним. Окрім дітей, він проживає разом зі своїми батьками у будинку, що належить матері. Іншої сім`ї він не має. Представник третьої особи Федчишена Н.В. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування Лука-Мелешківської сільської ради, яким визнано за доцільне визначення місця проживання дітей разом із батьком - позивачем у справі. Не заперечувала щодо задоволення позову. Заслухана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , суду пояснила, що постійно проживає разом із братом з батьком. Там окрім них ще проживають батьки батька, її бабуся та дідусь. Вона бажає проживати разом із батьком та це її самостійний вибір. Мати з ними не проживає. Заслуханий в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] , суду пояснив, що він проживає постійно разом із батьком, бабою, дідом, які є батьками батька, а також разом із сестрою. Його мати разом із ними не проживає. Відповідачка [PERSON] , яка 05.04.2022 зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 25), в судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення (а.с. 24). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачки, відповідно до ст. 211 ч. 3 ЦПК України, враховуючи що вона скористалася своїми процесуальними правами. Заяв та клопотань до суду не надходило. Судом встановлено, що відповідно до копій паспорта громадянина України [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] (а.с. 5). Відповідно до копії рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05.05.2021 у справі №128/753/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11-12). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 05.04.2022 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 25). З копії витягу №07.02-08/510 про зареєстрованих у житловому приміщенні//будинку осіб (а.с. 10) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , (дата реєстрації - 06.03.2014), [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 04.06.2014), [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 23.03.1991), [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 23.03.1991), [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації 28.02.2002). Рішенням виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області №92 від 25.07.2004 затверджено висновок служби у справах дітей Лука-Мелешківської сільської ради про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] (а.с. 13). Відповідно до висновку про доцільність визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місці проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи, заслухавши неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , врахувавши позицію відповідачки у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до статтей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом ст. 6 СК України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно з частиною першою статті 161 ЦК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такі висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 22 березня 2023 року у справі № 757/13688/21-ц, від 17 січня 2024 року у справі №700/702/21. У постанові від 30.10.2019 у справі №352/2324/17 Верховний Суд зазначив, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. У постанові від 04.08.2021 у справі №654/4307/19 Верховний Суд визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи письмову заяву відповідачки, в якій вона позовні вимоги визнала, із встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що вихованням дитини займається лише батько, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - позивачем [PERSON] .. Щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Частиною третьої статті 160 СК України визначено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. У справі, яка переглядається, встановлено, що [PERSON] народився [INFO] і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON], [INFO], необхідно було відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28.01.2021 у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28.09.2022 у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)». Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами не існує спору, неповнолітня [PERSON] , якій на момент звернення позивача із даним позовом виповнилося повних 17 років, після розірвання шлюбу між батьками за рішенням суду від 05.05.2021 залишилась проживати із батьком й після досягнення чотирнадцяти років залишилася проживати з ним, а саме вільно обрала собі місце проживання з батьком. Нормами ст.ст. 141, 160, 161 СК України не передбачено прав позивача визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Тобто, як у позивача так і у відповідача, відсутнє право визначати місце проживання такої дитини. Враховуючи вищевикладене, те, що суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial