Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

18.03.2025 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відповідача Пологівської міської військової адміністрації Пологівського району Запорізької області, в якій позивачі просять визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26.03.1993, виданого Державним малим підприємством «Імпульс» згідно із розпорядженням (наказом) №228 від 25.03.1993. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за позивачами ТОВ «КП «Імпульс» та записане у реєстрову книгу 1 за №229. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради від 09.12.2024 позивачем було відмовлено у проведенні реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на зазначену квартиру у зв`язку з тим, що ТОВ «КП «Імпульс» з 24.02.2022 не здійснює свою діяльність, відтак отримати інформацію щодо реєстрації об`єкту нерухомого майна не має змоги. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2025 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К. Ухвалою судді від 19.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у судове засідання 16.04.2025, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. 30 квітня 2025 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 № 4273-ІХ, назва Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя була змінена на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя. 23.06.2025 до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачами зазначено, що оригінали документів, що підтверджують право власності на вищезазначене нерухоме майно квартиру, а саме: свідоцтво про право власності на житло від 26.03.1993 та технічного паспорту у них відсутні, що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності. Ухвалою від 30.06.2025 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.08.2025. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача. Також зазначено, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні 08.08.2025 закінчено розгляд справи по суті та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, в судовому засіданні оголошено перерву до 12.08.2025. У судовому засіданні 08.08.2025 представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, зважаючи на те, що відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру (які залишилися на окупованій території) не дає змоги позивачам зареєструвати у встановлено законодавством порядку право власності на належне їм майно. У судове засідання 12.08.2025 представники сторін не з`явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1993, виданого Державним малим підприємством «Імпульс» на підставі розпорядження (наказу) від 25.03.1993 №228. У свідоцтві зазначено, що квартира має загальну площу 56,95 кв. м. На звороті зазначеного вище свідоцтва міститься інформація про те, що вказана у цьому документі квартира зареєстрована на праві спільної сумісної власності [PERSON] «Імпуль» та записано до реєстрової книги 1 за №229. Крім того, з паспортів громадян України - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що зареєстрованим місцем проживання вказаних осіб є [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом на квартиру, квартира [ADDRESS] загальною площею 56,95 кв.м., житловою площею 34,2 кв.м., розташована на IV поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат (кімната № 1- 15,4 кв.м., кімната № 2 11,3 кв.м., кімната № 3 7,5 кв.м.), кухні 7,8 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 1,4 кв.м., коридору 7,3 кв.м., вбудованої шафи 1,6 кв.м., балкону - 0,77 кв.м. та лоджії 1,68 кв.м. Рішенням від 09.12.2024 № 76507867 державного реєстратора було відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності позивачів на квартиру з тих підстав, що згідно наданої відповіді на запит до початку повіїомасштабного вторгнення рф на територію України мешканці 9 з 15 громад Пологівського району користувались послугами ТОВ «КП «Імпульс» (СДРПОУ: 05397611), з 24.02.2022 товариство не здійснює свою діяльність, у зв`язку з чим, не має змоги отримати інформацію щодо реєстрації об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме манно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У цій справі позивачі були вимушені звернутися до суду з позовом, оскільки держава фактично не визнає за ними права власності на нерухоме майно, про що свідчить відмова державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч.4 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У цій справі державний реєстратор позбавлений можливості перевірити інформацію щодо фактів оформлення та/або реєстрації права власності на спірне майно за період з березня 1993 року, коли позивачі набули право власності на спірне майно, до 01.01.2013, коли повноваження з державної реєстрації прав власності на нерухоме майно були передані місцевими органами державної реєстрації прав. Проте, відсутність об`єктивної можливості підтвердити факт оформлення та/або реєстрації права власності за позивачами на спірне майно у зв`язку з місцезнаходженням ТОВ «КП «Імпульс» на тимчасово окупованій території, а також відмова (незалежно від її правомірності) державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірне майно за позивачами, створили ситуацію, при якій позивачі не можуть реалізовувати свої правомочності як власники майна. В той же час, Конституція України у статті 41 гарантує непорушність права власності та усі три правомочності власника: володіти, користуватися та розпоряджатися. Невизнання державою права власності позивача на спірне майно є втручанням у це право, яке не переслідує легітимну мету та не є необхідним у демократичному суспільстві, а отже порушує гарантії, закріплені у статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за позивачем, а не за іншою особою. У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме, статті 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. У справі за позовом позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність реєстрації права власності на спірне майно за будь-якою іншою особою. При цьому, у позивачів наявна лише копія свідоцтва про право власності майна, оскільки оригінали вказаного свідоцтва та технічного паспорту залишилися на тимчасово окупованій території України, відтак цей документ не надає змоги позивачам беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, наслідком чого має бути державна реєстрація такого права. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи були підтверджені обставини, на які позивачі посилаються як на підставу свого позову. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про законність, обґрунтованість та доведеність належними та допустимими доказами позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а відтак позов підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат позивачами не ставилося, відповідно судові витрати покладаються на позивачів.

Outcome: approved