Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

У жовтні 2024 року Керівник Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про скасування державної реєстрації права приватної власності, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) приміщення, в якій просив: - зобов`язати фізичну особу [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,00941 га за адресою: [ADDRESS] шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі літ. А-1, загальною площею 94,1 кв.м; - скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 94,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 2142485512101), за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. індексний номер 53530452 від 10.08.2020 (номер відомостей про речове право 37690083), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2142485512101; - стягнути з відповідача у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. В обґрунтування поданої заяви, позивач посилався на те, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась. Більш того, розпорядчий документ, на підставі якого об`єкту нерухомості, розташованому на земельній ділянці присвоєно адресу у [ADDRESS] , не видавався, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, чим грубо порушено право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , збудовано нерухоме майно нежитлову будівлю, загальною площею 94,1 кв. м., що свідчить про те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України. Так, з`ясовано, що 06.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондарем Максимом Олексійовичем зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю загальною площею 94,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] , за громадянином [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2142485512101), на підставі реєстраційного посвідчення від 12.03.2002, виданого згідно рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 28.02.2002 №1-123, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №22ЮН, за реєстровим №1502-55. Разом з тим, відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Більш того, за інформацією Дніпровської міської ради №7/11-1850 від 08.09.2023, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 28.02.2002 №1-123, відомості щодо якого містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як підстава проведення реєстрації права власності [PERSON] , не існує. Відповідно до інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР №3819 від 18.04.2023, станом на 31.12.2012 технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] б КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. Лист за вхідним №15/05521 від 28.07.2020 з приводу надання відомостей про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] , відомості щодо якого також містяться в електронній реєстраційній справі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до КП «ДМБТІ» ДМР не надходив, та відповідно, інформаційна довідка за вихідним №7936 від 04.08.2020 про надання інформації [PERSON] щодо реєстрації за ним права власності за адресою: [ADDRESS] на підставі реєстраційного посвідчення, КП «ДМБТІ» ДМР також не надавалась. Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради №10/1-204 від 16.11.2023, згідно даних Реєстру будівельної діяльності, по об`єкту розташованому за адресою: [ADDRESS] наявні повідомлення про початок виконання підготовчих робіт ДП051200903809 від 03.09.2020 та декларація про готовність до експлуатації об`єкта ДП101200923830 від 23.09.2020 «Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ. А-1». В той же час, за інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №12/19-422 від 14.11.2023 встановлено, що за наявною інформацією містобудівного кадастру та Адресного плану міста, адреса [ADDRESS] офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса, відсутній. Відповідно до інформації Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №44297/04-36-24-07-07 від 16.11.2023, згідно отриманих від Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради переліків діючих договорів оренди за 2020-2023 роки, інформація стосовно укладених між Дніпровською міською радою та [PERSON] , або будь-якою іншою юридичною чи фізичною особою договорів оренди землі на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутня. У Базі обліку прийнятих рішень Дніпровської міської ради та її виконавчого комітету, що ведеться виконавчими органами міської ради з 2001 року, за пошуковими параметрами: «2934305716», «гр. [PERSON] », « [ADDRESS] » прийнятих рішень міської ради не виявлено. Звернень фізичних та юридичних осіб з приводу оформлення речових прав на земельну ділянку по фактичному розміщенню будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , не було виявлено та прийнятих міською радою рішень за результатами розгляду відповідних звернень не приймалося, договорів про використання об`єктів благоустрою міста не за функціональним призначенням між КП «Дніпровські активи» та гр. [PERSON] не укладалось. До Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради не надходило звернень чи скарг стосовно проведення перевірки по [ADDRESS] та додаткових доручень Інспекції не надавалось. Таким чином, [PERSON] уникаючи установленого чинним законодавством порядку набуття у користування земельної ділянки, отримання дозволу на будівництво, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, самочинно збудував вказаний об`єкт та набув право власності на нього, на підставі документів, що уповноваженим органом не видавались. Безпідставне набуття права власності на нерухоме майно суперечить засадам містобудівної діяльності в Україні, визначених Законом України «Про основи містобудування», є перешкодою у розв`язанні питань прогнозування розвитку, планування і забудови населених пунктів, регулювання земельних відносин, створення соціальної, інженерної і транспортної інфраструктури через відсутність можливості належного ведення містобудівного кадастру призводить до порушення майнових прав та інтересів держави. Таким чином, відповідачем незаконно використовується земельна ділянка, майно експлуатується з порушенням вимог містобудівного законодавства, що є підставою для скасування державної реєстрації речових прав та зобов`язання звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки у судовому порядку. Окрім того, 14 жовтня 2024 року разом із позовною заявою позивачем через систему «Електронний суд» було подано заяву про забезпечення позову в якій останній просив: накласти арешт на нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 94,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 2142485512101). Ухвалою суду 16 жовтня 2024 року заяву задоволено частково та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі літ. А-1, загальною площею 94,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 2142485512101), право власності на яке зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року відкрито загальне провадження у справі. В судовому засіданні прокурор підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Представник Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилась, раніше, будучи присутньою, позовну заяву підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзиву, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди прокурора суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку прокурора, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Щодо права прокурора представляти інтереси держави у суді. Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України роз`яснив, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) також неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі Ф.В. проти Франції (F.W. v. France), заява № 61517/00, пункт 27). Також, ЄСПЛ звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі Менчинська проти російської федерації (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив думку про те, що сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, у тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави. Водночас ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує, наскільки участь прокурора є доцільною. Так, у рішенні в справі Меріт проти України (Merit v. Ukraine, заява № 66561/01, пункт 63) ЄСПЛ зазначив, що тільки той факт, на який посилається Уряд, що відповідно до національного законодавства прокуратура, крім виконання функції обвинувачення, ще й діє в інтересах суспільства, не може розглядатися як підтвердження її статусу незалежного та безстороннього суб`єкта в суді. Розглядаючи питання про надмірне втручання прокурора у справу заявників, ЄСПЛ зазначив, що втручання, яке розглядалося, було, очевидно, на користь головного противника заявників - адміністрації заповідника - і, крім того, допомогло гарантувати, що рішення, яке було винесено не на її користь, підлягає оскарженню, враховуючи те, що апеляцію самого Заповідника було відхилено як неприйнятну з процесуальних підстав (рішення у справі Мукий проти України (Mukiy v. Ukraine, заява № 12064/18, пункт 9). Суд зазначає, що у ряді випадків присутність прокурора чи аналогічного службовця в засіданнях суду в якості активного або пасивного учасника справи може вважатися порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (Мартіні проти Франції (Martinie v. France), заява № 58675/00, пункт 53); сам по собі факт того, що дії прокурорів спрямовані на охорону державних інтересів, не можна тлумачити як надання їм правового статусу незалежних і неупереджених учасників процесу (Злінсат проти Болгарії (Zlinsat, spol. s.r.o. v. Bulgaria), заява № 57785/00, пункт 78); хоча незалежність та неупередженість прокурора чи аналогічної посадової особи не піддаються критиці, підвищена чутливість громадськості до справедливого здійснення правосуддя виправдовує зростаюче значення, яке надається такій участі прокурора (Боржерс проти Бельгії (Borgers v. Belgium), заява № 12005/86, пункт 24). Отже, ЄСПЛ схиляється до того, що участь прокурора в судовому провадженні поза межами кримінального процесу, незалежно від існуючих законодавчих гарантій неупередженості та об`єктивності цього органу, допускається як виняток, оскільки така участь на боці однієї зі сторін може негативно сприйматися в суспільстві, зокрема через існування загрози порушення досить чутливого та важливого принципу рівності сторін судового процесу. Відповідно до Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи 1604 (2003) Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону (Role of the public prosecutor's office in a democratic society governed by the rule of law - Parliamentary Assembly Recommendation 1604(2003) (Reply adopted by the Committee of Ministers on 4 February 2004 at the 870th meeting of the Ministers' Deputies) при наділенні органів прокуратури функціями, які не належать до сфери кримінального права, важливо забезпечити, щоб будь-які повноваження прокурора стосовно спільного захисту прав людини не приводили до яких-небудь конфліктів інтересів і не порушували права осіб, які домагаються захисту своїх прав з боку держави; ефективний розподіл повноважень між різними органами влади в державі може бути дотриманий у випадку надання прокуратурі додаткових функцій при повній її незалежності та неможливості використання для втручання з боку будь-якого органу влади в індивідуальні справи; повноваження і функції прокурорів повинні обмежуватися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій повинні бути утворені окремі та ефективні органи (пункти 7, 19 та 38). З Висновку № 3 (2008) Консультативної ради європейських прокурорів Про роль прокуратури поза межами сфери кримінального права (Opinion № 3(2008) of the Consultative Council of European Prosecutors on The role of prosecution services outside the criminal law field adopted by the CCPE at its 3rd plenary meeting (Strasbourg, 15-17 October 2008)) вбачається, що діяльність прокурорських служб за межами кримінального права визначається, насамперед, потребою суспільства у належному захисті прав людини та державних інтересів; не існує загальних міжнародних правових норм та правил стосовно завдань, функцій та організації прокурорської служби за межами сфери кримінального права, оскільки держава має суверенне право визначати свої інституційні та правові процедури реалізації її функцій із захисту прав людини та державних інтересів (пункти 29- 31). Рекомендаціями CM/Rec (2012)11 Ради Європи Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції (The role of public prosecutors outside the criminal justice system Recommendation CM/Rec(2012)11 adopted by the Committee of Ministers of the Council of Europe on 19 September 2012 and explanatory memorandum) визначено, що рекомендовано державам-учасницям, при наявності у служби публічного обвинувачення повноважень поза системою кримінальної юстиції, вжити всіх необхідних і відповідних заходів для забезпечення того, щоб ця роль виконувалась з особливою увагою до захисту прав людини та основоположних свобод і в повній відповідності з принципом верховенства права, зокрема, щодо права на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 66 Висновку № 12 (2009) Консультативної ради європейських суддів та Висновку № 4 (2009) Консультативної ради європейських прокурорів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про відносини між суддями та прокурорами в демократичному суспільстві (Opinion № 12 (2009) of the Consultative council of European judges (CCJE) and Opinion № 4 (2009) of the Consultative council of European prosecutors (CCPE) to the attention of the Committee of ministers of the Council of Europe on the relations between judges and prosecutors in a democratic society) відповідно до принципу верховенства права в демократичному суспільстві всі повноваження прокурорів, а також процесуальні дії, що вчиняються на виконання цих повноважень прокурорами, мають бути детально визначені в законодавстві. Якщо прокурори діють поза межами сфери кримінального права, вони мають поважати виключні повноваження судді чи суду та враховувати принципи, розроблені правом судовою практикою ЄСПЛ, зокрема, участь прокурорів у судовому розгляді не може впливати на незалежність судів; принцип розподілу влади має поважатись, з одного боку, стосовно завдань та діяльності прокурорів поза межами сфери кримінального права, а з другого боку, стосовно ролі судів у захисті прав людини; не применшуючи прокурорську прерогативу виступати в інтересах держави, прокурори повинні мати ті ж самі права й обов`язки, як і будь-яка інша сторона, а також не повинні мати привілейованої позиції під час судового провадження (принцип рівності сторін); діяльність органів прокуратури від імені суспільства щодо захисту суспільних інтересів і прав осіб не повинна порушувати принцип обов`язковості остаточного рішення суду (res judicata), з деякими винятками, встановленими відповідно до міжнародних зобов`язань, включно з судовою практикою ЄСПЛ. Таким чином, позиція європейських інституцій полягає у тому, що участь прокурора у судовому провадженні поза межами кримінального процесу є винятком; така участь можлива лише за умови спрямованості на захист суспільних або важливих державних потреб, відсутності конфлікту інтересів, гарантованої незалежності органів прокуратури, а також дотриманні права усіх сторін процесу на справедливий суд як елементу принципу верховенства права. В абзаці 1 частини третьої статті 23 Закону «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII) передбачено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях: -у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; -у разі відсутності такого органу. Суд зауважує, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 826/2793/18 та від 06 лютого 2019 року в справі № 810/3046/17 сформульовано визнання інтересу держави (публічного інтересу) як важливої для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби, які відповідно до законодавчо встановленої компетенції забезпечуються суб`єктами публічної адміністрації. Тобто публічний інтерес є не чим іншим, як певною сукупністю приватних інтересів. Відтак, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду \~від 25 квітня 2018 року в справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року в справі № 815/724/15, від 28 січня 2021 року в справі № 380/3398/20, від 05 жовтня 2021 року в справі № 380/2266/21, від 02 грудня 2021 року в справі № 320/10736/20 та від 23 грудня 2021 року в справі № 0440/6596/18. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не повною мірою відповідає принципу змагальності, який закріплений у статті 129 Конституції України. Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року в справі № 806/602/18, від 13 березня 2019 року в справі № 815/1139/18, від 15 жовтня 2019 року в справі № 810/3894/17, від 17 жовтня 2019 року в справі № 569/4123/16-а, від 05 листопада 2019 року в справі № 804/4585/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 810/3164/18 та від 01 червня 2022 року в справі № 260/1815/21. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 37-39, 45 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 сформулювала загальні умови для звернення прокурора замість органу державної влади (орган місцевого самоврядування), який не здійснює свої відповідні повноваження для захисту інтересів держави: -прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу; -бездіяльність означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк; -звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення; -невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо; -прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. У цій справі, звертаючись до суду з позовом, Прокурор зазначав, що Дніпровською міською радою та її уповноваженими виконавчими органами не вжито належних та ефективних заходів, прямованих на захист інтересів держави у встановленому законом порядку, що може свідчить про бездіяльність останніх. Установивши такі обставини, суд констатує, що Прокурор дотримався приписів статті 23 Закону № 1697-VII та порядку звернення до суду з цим позовом. Судом встановлено, що спір виник щодо нерухомого майна - нежитлової будівлі літ. А-1, загальною площею 94,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що право власності на об`єкт житлової нерухомості - нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 94,1 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] б зареєстровано 06.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максимом Олексійовичем за фізичною особою [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53530452 від 10.08.2020 року об 11:50:24 год., що підтверджується інформаційною довідкою №396635306 від 26.09.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.50). Згідно листа №7936 від 04.08.2020 року КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» направленого на запит [PERSON] від 28.07.2020 року (вх КП «ДМБТІ» ДМР №15/05521 від 05.06.2020 року), станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] за гр. [PERSON] , на підставі реєстраційного посвідчення від 12.03.2002 року виданого згідно рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 28.02.2002 року №1-123, зареєстрований в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №22 ЮН, за реєстровим №1502-55 (а.с.51). Одночасно з цим, як вбачається з листа КП «Дніпровське бюро технічної інвентаризації» від 18.04.2023 року №3819, останні повідомляють, що лист за вх.№15/05521 від 28.07.2020 року щодо надання відомостей про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] до КП «ДМБТІ» ДМР не надходив. Інформаційна довідка за вихідним №7936 від 04.08.2020 року про надання інформації [PERSON] щодо реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі реєстраційного посвідчення від 12.03.2002, виданого згідно рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 28.02.2002, №1-123, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу №22ЮН за реєстровим №1502-55, КП «ДМБТІ» ДМР не надавалась. Реєстрація реєстраційного посвідчення від 12.03.2002 на ім`я [PERSON] КП «ДМБТІ ДМР не проводилась (а.с.57). В матеріалах справи наявна копія реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна які належать фізичним особам згідно якого, Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що нежитлова будівля в цілому, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 28.02.2002 №1-123 та записано в реєстрову книгу за №22 ЮН за реєстровим №1502-55 (а.с.51 на звороті) та технічний паспорт виготовлений 20.07.2020 року ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний університет» на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] (а.с.52-53). Судом установлено, що 06.08.2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі [ADDRESS] (а.с.54 на звороті-55). 10 серпня 2020 року державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. виніс рішення №53530452 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким провів державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на нежитлову будівлю, що розташована: [ADDRESS] , за суб`єктом [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а.с.55 на звороті). Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 05.05.2023 року №6/5-3232, запис про об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] у Реєстрі об`єктів права комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади відсутній (а.с.58 на звороті). У листі №7/11-1850 від 08.09.2023 року Дніпровська міська рада зазначає, що у Реєстрі об`єктів права комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади запис про об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , відсутній. Також зазначили, що в управлінні архівної справи Дніпровської міської ради згідно з описом справ постійного зберігання виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради за 2002 рік. Рішення виконавчого комітету зазначеної ради від 28.02.2002 року №1-123 не існує (а.с.60). Як зазначає Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у своїй відповіді на лист Центральної окружної прокуратури міста Дніпра від 07.11.2023 року №04/54-9289вих-23, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості стосовно оформлення суб`єктами господарювання права користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] відповідно вимог чинного законодавства відсутні. Станом на теперішній час інформація стосовно оформлення правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою по фактичному розміщенню нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] [PERSON] або будь-якою іншою особою відсутня (а.с.62). Відповідно до відомостей, зазначених у листі Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 14.11.2023 року №12/19-422, за наявною інформацією містобудівного кадастру та Адресного плану міста, адреса [ADDRESS] офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна або змінена ця адреса відсутній (а.с.65). Згідно листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 16.11.2023 року №10/1-204, згідно даних Реєстру будівельної діяльності, по об`єкту розташованому за адресою: [ADDRESS] наявні повідомлення про початок виконання підготовчих робіт ДП 051200903809 від 03.09.2020 року та декларація про готовність до експлуатації об`єкта ДП 101200923830 від 23.09.2020 року «Капітальний ремонт нежитлової будівлі літ.А-1». Разом із цим, перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] Управлінням не проводились (а.с.67,68-71). Відповідно до журналу реєстрації вхідної кореспонденції системи електронного документообігу АСКОД, звернень [PERSON] стосовно будівництва та введення в експлуатацію об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] станом на 12.06.2024 року не зареєстровано про що свідчить відповідь Державної інспекції архітектури та містобудування України на запит Центральної окружної прокуратури міста Дніпра від 06.06.2024 року №54-4785ВИХ-24 (а.с.79). У матеріалах справи також наявний протокол огляду місця події, проведений 06.06.2024 року слідчим СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області капітаном поліції Сеніним В.В. у рамках кримінального провадження №42023042030000070 від 12.05.2023 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України (а.с.80-81). Щодо підстави для звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі. Згідно з частиною першою\~статті 376 ЦК України\~будівництво вважається самочинним, якщо воно здійснюється: -на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; -без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи (наприклад, повідомлення про початок виконання будівельних робіт, дозволу на виконання будівельних робіт); -з істотним порушенням будівельних норм і правил. \~Відповідно до частини сьомої\~статті 376 ЦК України\~у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно з частиною першою\~статті 38 Закону України «Про регулювання\~містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VI\~у редакції, зі змінами від 10.10.2024 року), у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Таким чином, законодавство спрямоване на збереження об`єкта через перебудову, якщо це реально, а знесення можливе лише за рішенням суду, коли інші способи усунення порушень вичерпані, а саме: -перебудова технічно неможлива (зокрема, через особливості розташування); -особа відмовляється від перебудови після відповідного судового рішення чи припису. Верховний Суд у своїх постановах від 17 липня 2018 року у справі № 820/3183/16, від 31 липня 2018 року у справі № 813/6426/14, від 07 вересня 2018 року у справі № 813/6284/14, від 06 березня 2019 року у справі № 814/2645/15 та від 15 травня 2019 року у справі № 813/6423/14 неодноразово наголошував, що: - відповідно до вимог частини сьомої\~статті 376 ЦК України\~для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; - у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; - знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена\~законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19, від 06 березня 2019 року у справі № 810/56980/15 та від 30 січня 2018 року у справі № 804/6104/14. Якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, можливість знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до\~статті 376 ЦК України\~не залежить від можливостей його перебудови. У такому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18). Між тим, скасування дозвільної документації (зокрема, містобудівних умов та обмежень, повідомлення про початок будівництва чи дозволу) на вже розпочате чи завершене будівництво змінює статус такого об`єкта на самочинне. Скасування такої документації може бути наслідком формальних порушень (зокрема, неправильне оформлення, неточності в даних, відсутність необхідних підписів чи печаток тощо) або суттєвих порушень (зокрема, будівництво на невідведеній земельній ділянці). При цьому, для знесення без винесення припису потрібні докази здійснення будівництва на земельній ділянці, яка не відповідає певній категорії земель або її цільовому призначенню для такого виду використання, і зміна цільового призначення є неможливою, або того, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набула права власності (права користування) на земельну ділянку\~\~та не може отримати згоди власника (місцевого самоврядування або органу державної влади) на користування земельною ділянкою. У такому разі порушення не може бути усунуте добровільно без зміни правового статусу земельної ділянки. В усіх інших випадках особа, яка здійснює самочинне будівництво об`єкта, може звернутися до виконавчого органу місцевого самоврядування, зокрема, за отриманням нових містобудівних умов та обмежень, або подати повторно повідомлення про початок будівельних робіт (для об`єктів із незначними наслідками (клас CC1)) чи отримати дозвіл на виконання будівельних робіт (для об`єктів із середніми (CC2) або значними (CC3) наслідками), а орган ДАБК може звернутися до суду з позовом про знесення лише, якщо порушення не усунуто після визнання у приписі строку для добровільного виконання (частина перша\~статті 38 Закону\~№ 3038-VI), тобто, підтверджено невиконання припису. Також, суд зауважує, при вирішенні подібної категорії спорів мають враховуватись необхідність дотримання балансу між захистом суспільних інтересів і правами осіб, які можуть постраждати від знесення, та відповідність легітимній меті. У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; «Кривенький проти України» (Krivenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07; «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Трегубенко проти України» (Tregubenko v. Ukraine), заява № 61333/00; «Spacek, s.r.o. v. the Czech Republic», заява\~\~\~\~ № 26449/95)) суспільні (публічні) інтереси згадуються, як правило, у зв`язку з необхідністю визначення того, чи було втручання держави у права особи пропорційним та чи було дотримано при цьому необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами. За наявності обставин втручання держави шляхом вжиття певних заходів, пов`язаних із захистом суспільного (публічного) інтересу, такі дії не можуть розцінюватися як свавільний відступ від принципу належного урядування, втручання в легітимні очікування особи або оцінюватися/кваліфікуватися як порушення права на мирне володіння майном в аспекті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо такі заходи є пропорційними, необхідними для збереження балансу між захистом суспільного (публічного) та приватного інтересу. Критеріями дотримання такого балансу є: 1) втручання суб`єкта владних повноважень у приватне право особи є виправданим лише за умови, коли це є надзвичайно необхідним для захисту суспільних (публічних) інтересів; 2) можливість суб`єктів владних повноважень змінювати або відкликати окремі власні адміністративні рішення лише в інтересах суспільства, якщо це необхідно, але з урахуванням права та інтересів приватних осіб; 3) наявність обов`язкової та справедливої компенсації особі у разі втручання в її приватне право, що викликане суспільною необхідністю; 4) обов`язковість дотримання розумного співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається для захисту суспільного (публічного) інтересу, та засобами, які використовуються для її досягнення. Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 18 травня\~2022 року у справі № 280/988/19. Таким чином, суд може відмовити в задоволенні позову про знесення самочинно побудованого об`єкта та зобов`язати сторони здійснити перебудову, якщо це технічно можливо і не суперечить суспільним інтересам. У справі, що розглядається, прокурор зазначила, що орган ДАБК не звертався до суду з вимогами про перебудову, що має передувати рішенню про знесення об`єкта самочинного будівництва. Таким чином, прокурором не доведено, та матеріали справи не містять доказів, що перебудова об`єкта нерухомого майна нежитлової будови за адресою: [ADDRESS] є неможливою, або що [PERSON] відмовляється від такої перебудови, а також, що невідповідність цільового призначення чи відсутність прав на землю не може бути усунуте добровільно (зміна категорії землі чи набуття права за згодою власника). Отже, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є самостійною підставою для задоволення вимог позивача про знесення (демонтаж) такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч.7 ст.376 ЦК України, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо підстави для скасування державної реєстрації права власності. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 111113 постанови від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 зазначила про те, що якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно». Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18). З огляду на викладене, суд вважає, що у випадку задоволення судом вимог\~про демонтаж (знесення) самочинного будівництва, це і буде належним способом захисту порушених прав держави та виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки. Таким чином, вимоги прокурора про скасування державної реєстрації права власності, за обставин розглядуваної справи, не є належним способом захисту порушених прав держави у цій справі та, відповідно, не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed