Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Заява обґрунтована тим, що заявниця звертається в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є внуками [PERSON] , померлої на окупованій території [INFO] . Через те, що смерть відбулась на окупованій території, отримати свідоцтво про смерть та звернутись до пенсійного фонду щодо припинення нарахування пенсії є неможливим інакше як через суд. У судовому засіданні заявлені вимоги підтримала. Просила задовольнити заяву із мотивів, викладених у ній. Пояснила, шо окрім неї звернутись до суду із цим питанням немає кому, оскільки її колишній чоловік, син померлої, рахується таким, що зник безвісти, а інший рідний син померлої перебуває на окупованій території. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи судом була повідомлена належним чином. Заяв та клопотань від заінтересованої особи на адресу суду не надходило. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, згідно якої справи про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.01.2009 батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.01.2013 батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.11.2004 батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.03.1982 заявниця народилась [INFO] та мала прізвище « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] уклали шлюб 04.09.2004. Після одруження заявниця змінила прізвище на « [PERSON] », вказане підтверджується копією свідоцтва про одруження від 04.09.2004. Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] від 07.12.1977 матір`ю [PERSON] [INFO] була [PERSON] . Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 23.05.2014 у справі №663/1033/14-ц шлюб між заявницею та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу заявниця прізвище не змінювала. Відповідно до сповіщення №530 від 25.08.2023 [INFO] [PERSON] , [INFO] , зник безвісти 26.07.2023, внаслідок бойових дій на березі Берхівського водосховища, Бахмутського району, Донецької області. Сповіщення адресовано [PERSON] . Аналогічного змісту сповіщення отримала [PERSON] за №637 від 22.08.2023. Згідно із витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20231109-1052 від 09.11.2023 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] зник на території бойових дій. До матеріалів справи заявниця також додала копію військового посвідчення [PERSON] та копію його паспорту. Листом №1164-28.21-24 від 30.07.2025 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці заявниці відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Скадовську. Судом досліджено додані заявницею фотознімки місця поховання померлої із написом імені та дати смерті. До матеріалів заяви додано свідоцтво про смерть [PERSON] та довідку про її смерть, що видані [INFO] окупаційною владою російської федерації. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, зазначене свідоцтво не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved