Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

10 червня 2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року за ним визнано право власності після смерті батька на житловий будинок [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили та не скасоване. З довідки селищної ради вбачається, що в даному житловому будинку проживають п`ятеро осіб, зокрема відповідачі по справі. Селищна рада повідомляє, що їй «не відомі підстави на яких такі особи проживають у даному будинку». Законних підстав для їх проживання не існує. В минулому, в судовому порядку вже був вирішений спір щодо виселення інших трьох осіб, які наразі не є відповідачами за даним позовом, а саме - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Однак, з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] надалі вчиняються перешкоди, які вже є тривалими в часі. Позивачем попередньо було надіслано досудову вимогу на адресу відповідачів, однак у відповіді від 29 липня 2024 року останні зазначили про небажання добровільно виселитися із спірного будинку. На підставі викладеного просить суд зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] звільнити самовільно зайнятий житловий будинок [ADDRESS] , а також стягнути з них судовий збір в розмірі 2422, 40 грн. 02 липня 2025 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого у задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що відповідачі повідомляли, що купили спірний будинок у його брата, однак дана обставина не відповідає дійсності, оскільки він не мав права на його продаж. Відповідачі вселилися в будинок, коли там проживав брат. Після смерті брата в будинку проживав його (позивача) син. Представник позивача просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що [PERSON] у визнанні права власності на будинок судом було відмовлено. Раніше позивач звертався з позовом про виселення з його будинку п?яти осіб, позов було задоволено частково, виселено трьох, а у виселенні [PERSON] та [PERSON] , яка була неповнолітньою, було відмовлено. На даний час відповідачка [PERSON] є повнолітньою, крім того було отримано нову доказову базу, нові відповіді на запити, а відтак позивач знову звертається до суду за захистом своїх прав. Власнику будинку з боку відповідачів чиняться перешкоди і він не може здійснювати ніяких прав. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що проживає у спірному будинку з 1995 року. На той час в будинку проживав чоловік на ім`я [PERSON] , чи це брат позивача, вона не знає. У подальшому він повідомив її про продаж будинку за 2000 доларів. В цей момент також була його тітка, у якої були документи на будинок. Зазначила що гроші віддала [PERSON] при його тітці, а вони, у свою чергу, їй документи. Пізніше [PERSON] поїхав проживати в інше місце. Також, він повідомив, що половину коштів віддав брату, а той тепер ще хоче хату. У березні 2004 року [PERSON] помер, його поховання здійснювала селищна рада. У спірному будинку проживає з дочкою [PERSON] , 2004 року народження, та внуком [PERSON] , 2021 року народження. Вважає, що проживає у будинку законно, оскільки придбала його за розпискою. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з?явилась. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За положеннями статті 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини 1 статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як зазначено у статті 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. За положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року в справі за позовом [PERSON] до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно (справа №161/8087/18) постановлено визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Зазначене судове рішення набрало законної сили. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 листопада 2018 року за позивачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає на те, що відповідачі проживають у належному йому будинку без жодних законних на те підстав, а відтак просив суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] звільнити самовільно зайнятий житловий будинок [ADDRESS] . З Довідки Торчинської селищної ради №3058-ЖР-05/2025 від 29 травня 2025 року вбачається, що [PERSON] разом із сім`єю, а саме: дочкою [PERSON] , [INFO] , та внуком [PERSON] , [INFO] проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] проживає у даному будинку з 1995 року. [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства довічно, що підтверджується Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №591553 від 22 лютого 2024 року. Судом встановлено, що у 2017 році [PERSON] зверталася з позовом до Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області, третя особа [PERSON] , про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку (справа №161/12539/17). У вказаному позові [PERSON] покликаючись на те, що з 1995 року вона постійно та відкрито володіє і веде управління будинком [ADDRESS] , який придбала за особисті кошти у рідного брата [PERSON] [PERSON] , як єдиного спадкоємця після смерті батька, просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку із господарсько-побутовими спорудами [ADDRESS] , який укладено із [PERSON] у 1995 році. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2017 року у справі №161/12539/17, залишеним без змін судами апеляційної і касаційної інстанції, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Разом з тим, судом встановлено, що ще у грудні 2018 року [PERSON] звертався з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого приміщення (справа №161/19560/18). Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року за ним визнано право власності після смерті батька на вказаний житловий будинок. З довідки селищної ради вбачається, що в даному житловому будинку самовільно, без реєстрації проживають відповідачі по справі. Оскільки відповідачі проживають там незаконно, то просив суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з житлового будинку із житлового будинку [ADDRESS] без надання останнім іншого житлового приміщення. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року у справі №161/19560/18,\~залишеним без\~змін постановою\~Волинського апеляційного\~суду від\~09\~липня 2020\~року, позов [PERSON] було задоволено. Постановлено усунути перешкоди позивачу [PERSON] у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] із житлового будинку [ADDRESS] без надання останнім іншого житлового приміщення. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року Касаційну скаргу [PERSON] , яка діє в своїх та інтересах неповнолітньої [PERSON] , задоволено частково. Постанову Волинського апеляційного суду від 09 липня 2020 року скасовано в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення та стягнення судового збору з [PERSON] . Справу № 161/19560/18 в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. \~ \~ \~ \~Постановою Волинського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у справі №161/19560/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду\~у складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 13\~липня 2022\~року,рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в частині позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] скасовано. В позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власним майном шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення відмовлено. \~ \~ \~ \~У позові, що розглядається, позивач покликається на норми Цивільного кодексу України, які регламентують права власника майна, на те, що відповідачі не є членами його сім?ї, а також на постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі №161/8087/18 за позовом [PERSON] до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно. Оцінивши зміст даної позовної заяви та вимог позову, суд вважає, що підстави даного позову в більшій частині є тотожними підставам, зазначеним у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого приміщення у справі №161/19560/18. Відмінність позовів полягає в тому, що відповідач [PERSON] на час розгляду даної справи є повнолітньою, до даної позовної заяви також додано надану на адвокатський запит оновлену Довідку Торчинської селищної ради від 12 липня 2024 року та датовану 29 липня 2024 року Відповідь на вимогу, що підтвердив в судовому засіданні представник позивача. Також, дана позовна заява містить посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі №161/8087/18 за позовом [PERSON] до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно, якою було залишено без змін ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] і [PERSON] та за апеляційною скаргою неповнолітньої [PERSON] , поданою в її інтересах [PERSON] , на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року. Крім того, вимогою даного позову є зобов?язання відповідачів звільнити самовільно зайнятий будинок. Суд зауважує, що зобов?язання відповідачів звільнити будинок по суті буде мати наслідком їх виселення. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зроблено висновок, що «відчуження спірної квартири попереднім власником [PERSON], членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1970 року.[…] Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116\~ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19) вказано, що «у цій конкретній справі Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову [PERSON], оскільки тривалий час проживання [PERSON] у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. [PERSON] знав ще до отримання квартири у подарунок, що у ньому проживає відповідач, а отже, він мав можливість з`ясувати у неї підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про її відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку. Тобто [PERSON], який прийняв дарунок від [PERSON], яка є матір`ю [PERSON], за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, заявник міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку». Судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що відповідачі не є і не були членами сім?ї позивача. Разом з тим, сторонами не заперечується та обставина, що відповідач [PERSON] проживає в спірному будинку з 1995 року, тобто близько тридцяти років, а відповідач [PERSON] від народження з 2004 року, тобто більше двадцяти років. З рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року у справі № 161/8087/18 (а.с.6-7), на яке у позові покликається позивач, вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] (батьку позивача), який помер [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON] (мати позивача) шляхом спільного проживання в будинку на момент смерті спадкодавця, однак спадкових прав не оформила. [INFO] [PERSON] померла. З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] в спірному будинку якийсь час проживав син спадкодавців [PERSON] (брат позивача), який зі слів відповідачки [PERSON] помер у 2004 році. Позивач дату смерті брата в судовому засіданні не згадав. Спадкових прав після смерті батьків позивач тривалий час не оформляв. У 2007 році позивач [PERSON] звертався до Луцького міськрайонного суду з позовом до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно, в якому просив визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2007 року позов було задоволено. Однак, рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2012 року рішення суду першої інстанції було скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено в зв?язку з передчасністю позову. Крім того, судом було встановлено, що особа, яка не брала участі у справі [PERSON] постійно починаючи з 1996 року разом із своєю сім?єю проживає в спірному будинку та вважає його власним, оскільки сплатила кошти [PERSON] . Крім того, проводить оплату за користування електроенергією. В 2013 році [PERSON] звертався з позовом до [PERSON] про визнання право власності на спадкове майно, в якому просив визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2013 року, в задоволенні позову було відмовлено. Судами було встановлено, що після смерті [PERSON] були спадкоємцями і володіли спірним будинком [PERSON] та [PERSON] . В задоволенні позову було відмовлено, оскільки на час розгляду справи була чинною реєстрація спірного будинковолодіння за позивачем [PERSON] , яку ніхто не оспорював. Рішеннями судів у даній справі також установлено, що [PERSON] проживає у спірному будинковолодінні з 1995 року. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07,§ 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона позивача стверджує про те, що відповідачі своїм проживанням у спірному будинковолодінні перешкоджають реалізації позивачем прав власника. За змістом\~право власності\~(ч.\~1\~ст.317\~ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Проживання у спірному будинковолодінні відповідачів не порушує право позивача на володіння та розпорядження нерухомим майном. Разом з тим, стороною позивача не надано суду доказів, що відповідачі перешкоджають йому користуватися належним йому будинком, руйнують чи псують його, не сплачують комунальні послуги, чи використовують його за призначенням. Приймаючи будинковолодіння у спадщину позивач знав про багаторічне проживання в ньому відповідачки з сім?єю. Зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , яка є інвалідом дитинства довічно, звільнити самовільно зайнятий житловий будинок, може призвести до того, що відповідачі стануть безхатченками. У справі відсутні докази того, що відповідачі мають інше житло, яким мають право користуватися. За відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та підрозділу УДМС України у Волинській області відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Однак, сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім?ї власника цього житла. Разом з тим, позивач не покликається на відсутність у нього іншого житла, окрім спадкового будинковолодіння, тобто спадковий будинок не є єдиним можливим місцем його проживання. За встановлених обставин, враховуючи положення п. 8 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини, дотримуючись принципу пропорційності та розумного балансу між інтересами позивача, відповідачів, а також інтересів суспільства, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] звільнити самовільно зайнятий житловий будинок [ADDRESS] , що фактично є їх виселенням з даного приміщення і не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Суд вважає, що зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] звільнити самовільно зайнятий житловий будинок [ADDRESS] , спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідачів на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв?язку із позбавленням права останніх на житло. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Торчинська селищна рада про зобов`язання вчинити дії слід відмовити.

Outcome: dismissed