Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У березні 2025 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] , законні представники якої [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні та примусове вселення. В обґрунтування позову зазначили, що вони разом з відповідачем по справі є власниками квартири [ADDRESS] (кожному з них належить по 1/3 частки даної квартири). Протягом тривалого часу відповідач в особі законного представника [PERSON] перешкоджає позивачам в користуванні належним їм майном, а саме не пускає останніх до спірного житла, оскільки між ними існує тривалий конфлікт. На підставі викладеного, позивачі просили суд усунути їм перешкоди в користуванні належними кожному з них 1/3 частки квартири [ADDRESS] , шляхом їх примусового вселення за вищевказаною адресою. Ухвалою суду від 10.03.2025 відкрито провадження по справі та визначено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження по справі. Ухвалою суду від 03.04.2025 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Адміністрацію Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 08.05.2025 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду\~від 03.06.2025\~виправлено описку\~в ухвалі\~Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~м.Дніпропетровська\~від 10.03.2025,\~а саме\~слід вважати правильним по тексту ухвали прізвище позивача [PERSON] , предмет позову - примусове вселення. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивачів адвокат Туманов С.Г. у судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у ньому, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Законний представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримала відзив на позовну заяву та просила відмовити у її задоволенні. Зокрема, зазначила, що частки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] , є визначеними та рівними і жодних переважних чи більших часток у праві власності у позивачів немає. У 2023 році позивачі звернусь до Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпра, Служби у справах дітей з проханням надати дозвіл на вчинення правочину міни, у результаті якого, їх спільний малолітній син [PERSON] позбувся права власності на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] , та набув право власності на 2/4 частини квартири в Індустріальному районі м. Дніпра. Натомість [PERSON] отримав 1/3 частку у праві власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На засіданні комісії законний представник відповідача заперечувала проти надання дозволу на вчинення вищезазначеного правочину та просила накласти заборону на відчуження будь-яких часток у праві власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до досягнення малолітніми співвласниками житла повноліття. Вже за місяць, вилучивши зі співвласників житла свого малолітнього сина, позивачі повернулися до Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району з проханням надати дозвіл на відчуження своїх часток у праві власності на користь третьої особи, мотивуючи своє рішення тим, що їхні частки у праві власності їм не потрібні та вони хочуть просто подарувати їх своєму знайомому багатодітному батьку. Не отримавши дозволу від Служби у справах дітей на правочин дарування своїх часток у праві власності третій особі, позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження, що порушує право власності, у задоволенні якого рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2025 їм було відмовлено. Після чого позивачі звернулися до суду з позовом про вселення у спірне житло. З 2016 року законні представники відповідача неодноразово намагалися вирішити спір мирним шляхом, домовитись про викуп частки у праві власності [PERSON] на прийнятних для неї умовах, але [PERSON] , як законний представник малолітньої особи, згоди на вчинення правочинів не надавав, а у 2021 році позивачі, заручившись підтримкою третіх осіб, які пообіцяли їм «вигідніші умови» у разі спільного продажу майна, влаштували відповідачу терор, який триває і до тепер. Наразі об`єктивної необхідності у вселенні у житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не має, з огляду на те, що має у власності інше житло. Крім того, [PERSON] є особою небезпечною для сумісного співмешкання, оскільки не працює, зловживає алкоголем та має адміністративну судимість за вчинення домашнього насильства стосовного свого молодшого сина. Шлюб між ним та [PERSON] розірваний у 2018 році. Також, з 2016 року не було жодної спроби позивача [PERSON] на вселення у спірну квартиру. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину, яка за рішенням суду проживає разом з батьком за місцем його мешкання. Вважає позов необгрунтованим, оскільки будуть порушенні права дитини. Спір необхідно вирішувати мирним шляхом. Просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належать по 1/3 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №415830082 від 01.03.2025. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2025 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить також житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2017 по справі №202/1709/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 29.12.2015 Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1177, розірвано. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2018 по справі 202/7305/17 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем постійного місця проживання його батька [PERSON] . Законними представниками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є її батьки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , актовий запис №1674. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2025 по справі №199/9383/23 [PERSON] та [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, треті особи [PERSON] та [PERSON] , про визнання незаконним розпорядження №207-р, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на вчинення правочину дарування 2/3 часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Згідно ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення,призначені для постійного проживання. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та 150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктами 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право, як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини другої, шостої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В даному випадку спір виник між співвласниками квартири з приводу усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. Судом встановлено, що відповідач перешкоджає співвласникам частини житлового будинку користуватися належним їм майном, з приводу чого [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду. Факт перешкоджання позивачам у користуванні власним майно законний представник відповідача [PERSON] визнала шляхом надання відзиву на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовної заяви з огляду на відсутність встановленого через суд порядку користування житловим приміщенням, відсутність виділених в натурі часток у праві власності на спірне житло. Суд вважає, що відсутність встановленого порядку користування житловими приміщенням будинку, що є спільною частковою власністю, не є підставою для обмеження власника у праві користуватися житлом. Верховний Суд в своїй постанові від 22.07.2022 у справі № 344/698/18 зазначив, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. В постанові від 03.08.2022 у справі № 521/3667/22 Верховний Суд зазначив, що оскільки позивач проживав та був зареєстрований за адресою спірного домоволодіння без зазначення конкретного будинку або кімнати у цьому домоволодінні, то саме в такому обсязі її житлові права мають бути поновленими. Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що права позивача [PERSON] є порушеними та такими, що підлягають захисту, а тому їй слід усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом її вселення у вказане житлове приміщення. Що стосується позовних вимог в частині усунення перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , суд приймає до уваги наступні факти: шлюб між ним та позивачем [PERSON] розірвано, вони перестали бути членами однієї родини, він є власником іншого житлового будинку, загальною площею 73 кв.м., між сторонами по справі існують вкрай неприязні відносини. Крім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2018 ухвалено визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем постійного місця проживання його батька [PERSON] . Даним рішенням також встановлено, що постійним місцем проживання [PERSON] і його дитини [PERSON] є квартира [ADDRESS] . У зв`язку з вищевикладеним, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог цій частині. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial