Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

ТОВ "ВІН ФІНАНС" звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить поновити строк позовної давності для пред`явлення даного позову. Позов мотивовано тим, що 06.03.2019 року між ТОВ "ФК "Дінеро" та [PERSON] , укладено договір кредитної лінії № L8486045. ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» виконало умови договору та перерахувало на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу [PERSON] , не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, сума якої становить 17 858,98 грн, з яких: 8 100,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 3 009,00 грн. - сума заборгованості за відсотками за користування кредитом, 2 699,98 грн. - сума за штрафами та 4 050,00 грн. - сума заборгованості за комісією. 01.07.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги № 01072019, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором кредитної лінії № L8486045 від 06.03.2019 року, за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно [PERSON] . Станом на дату укладення договору № 01072019 від 01.07.2019 відступлення права вимоги, сума заборгованості відповідача перед новим кредитором - ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" за кредитним договором становила 17 858,98 грн. В період із 01.07.2019 по 08.06.2025р. по кредитному договору № L8486045 від 06.03.2019 р., не відбувалось надходження коштів на рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Позивач зазначає, що 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Позивач зазначає, що оскільки до нього, як до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, то позивач вважає за доцільне користуватись обсягм прав, якими був наділений попередній кредитор, але в межах, що не суперечать нормам законодавства щодо позовної давності. Таким чином, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за договором кредитної лінії № L8486045 від 06.03.2019 р. у розмірі 28 185,51 грн., з яких: 17 858,98 грн. - сума заборгованості за кредитом, 8 720,69 грн. - сума інфляційних втрат, 1 605,84 грн сума 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн., та витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Просить поновити строк позовної давності для подання даного позову, оскільки він настав під час дії обмежень карантинного характеру, а також через введення в Україні воєнного стану. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 26.06.2025 року поновлено позивачу строк позовної давності для подання даного позову до суду, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) осіб. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, також до суду не надходило клопотань про слухання справи у порядку загального позовного провадження. Враховуючи вищевикладене та положення ст. ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 06.03.2019 року ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] уклали договір кредитної лінії № L8486045 про надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Сума кредиту - 8 100,00 грн. Строк дії договору - 30 днів. Зокрема, сторонами будо укладено ряд додаткових угод. Сторони також погодили процентну ставку. Згідно із договором відступлення прав вимоги № 01072019, укладеним 01.07.2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Дінеро», на умовах, встановлених цим договором ТОВ «ФК «Дінеро» відступає новому кредитору за плату, а новий кредитор ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» приймає права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрах боржників, укладеними між ТОВ «ФК «Дінеро» та боржниками (п.1.1 договору). 25.07.2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Наказом № 55-к від 25.07.2024 року внесено зміни про перейменування товариства до облікових та інших документів. Відповідно до п.п. 6.2, 6.2.2 договору оформлення відступлення права вимоги відбувається в наступному порядку: сторони підписують акти прийому-передачі та кредитор передає новому кредитору в електронному вигляді реєстри боржників, що передаються кредитором новому кредитору в рамках даного договору. Для підтвердження дійсності прав вимог, що відступаються, кредитор надає новому кредиторові документацію в порядку, передбаченому цим договором. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «ФК «Дінеро» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, у матеріалах справи наявний договір про відступлення прав вимоги № 01072019, укладений 01.07.2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Дінеро». Разом з тим, ТОВ «ВІН ФІНАНС» не надано доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення прав вимоги № 01072019, який є оплатним. Крім того, до позовної заяви додано загальні умови договору кредитної лінії. Вказаний документ не містить дати та часу його складення, будь-яких відомостей про його редакцію, ким та в якому порядку він виданий або затверджений. Документ містить посилання на сторінку www.dinero.com.ua в мережі Інтернет, а також в його тексті вказується, що договір кредитної лінії, який укладається між сторонами у разі видачі кредиту, складається із спеціальних умов договору кредитної лінії (надалі Спеціальні умови кредиту) та Загальних умов договору кредитної лінії (далі Загальні умови кредиту), а також змін та доповнень до них. Кредитодавцем є ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро». Відповідно до п. 2.1.1.1-2.1.1.2 Загальних умов, позичальник створює особистий кабінет на порталі (веб-сайті кредитодавця www.dinero.com.ua), куди в подальшому отримує пропозицію кредитодавця Спеціальних умов кредиту. Відповідно до п. 2.1.1.3 Загальних умов, натискаючи кнопку «Прийняти», позичальник підтверджує, зокрема, встановлення договірних відносин із кредитодавцем та складення договору. Однак, вказаний документ не містить жодних даних щодо позичальника, в ньому не згадується імені будь-якої фізичної особи, графа для підпису кредитодавця та позичальника, що, згідно Загальних умов, мають бути підписані електронним цифровим підписом порожні. Окрім того, у спеціальних умовах для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № AG6856474 від 06.03.2019 р. графа для підпису як з боку позичальника, так і кредитодавця не заповнена. Крім того позивачем до позову не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів на рахунок відповідача, зокрема як і самого договору № AG6856474 від 06.03.2019 р., первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» відповідачу, на підставі договору банківських виписок тощо, хоча позивач був зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази на підтвердження обставин, що є підставою його позовних вимог. Також суд звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, щоб дозволили суду перевірити, чи дійсно кошти передані позичальнику у кредит. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підтвердження позовних вимог позивачем надано виписку з рахунку станом на 15.07.2019 р. Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже надана банком виписка за картковим рахунком позичальника у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 в справі № 278/2177/15-ц: виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Застосовуючи даний підхід до цієї справи, суд звертає увагу, що надана виписка не є первинним документом банківської установи, не підтверджує належним чином факту отримання кредиту чи користування ним. Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону, беручи до уваги наведені обставини та те, що позивач не довів факту набуття ним права грошової вимоги до відповідача, суд убачає необхідним у задоволенні позовних вимог відмовити. Щодо вимоги про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, то вказані вимоги є похідними від основної позовної вимоги. Оскільки суд не задовольняє основну позовну вимогу, то і в задоволенні похідної вимоги слід відмовити. Стосовно інших доводів сторони позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, судові витрати понесені позивачем не підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed