Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

23 жовтня 2024 року (вх.№30788/24) уповноважений представник позивача звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: суму заборгованість за спожитий у період до листопада 2020 року природний газ на суму 37 717,55 грн; інфляційні втрати у розмірі 6 499,64 грн та 3% річних в сумі 2 269,10 грн за період 11.02.2020 - 23.02.2022. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.11.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, судове засідання у справі призначено на 23.12.2024 (а.с.23-24). 20 грудня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про витребування доказів, які стосуються розрахунку суми боргу. Крім цього, у відзиві на позовну заяву представник позивача просив застосувати строки позовної давності (вх.№37693/24) (а.с. 38-55). 20 грудня 2024 року (вх.№37731/24) представником позивача на адресу суду надано копію постанови Львівського апеляційного суду від 01.12.2023 у справі №465/2883/21, з клопотанням про проведення судового засідання, призначеного на 23.12.2024 без його участі (а.с. 56-74). Судове засідання, призначене на 23.12.2024 не відбулось, із складанням відповідного акта (а.с. 75). 30 грудня 2024 року від представників сторін (вх.№ 38750/24, вх.№ 38787/24) надійшли клопотання про відкладення судового засідання (а.с. 83-88). 28 січня 2025 року (вх.№2483/25) представником позивача, з урахуванням відзиву на позов та клопотання про витребування доказів надано письмові пояснення (заперечення на відзив), з наданням інформації, яка стосується розрахунку суми боргу та із запереченням щодо застосування строку позовної давності (а.с. 89-99). 30 січня 2025 року (вх.№2782/25) представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 31.01.2025 (а.с. 100-107). 3 лютого 2025 року (вх.№3008/25) від представника відповідача надійшло клопотання про витребування у Франківського районного суду м. Львова матеріалів цивільної справи №465/2872/21, а у позивача копії рішення у цій же справі №465/2872/21 (а.с. 109-116), з якою пізніше ознайомлювався в загальному порядку. 20 березня 2025 року (вх.№8663/25, вх.№8751/25) від відповідача надійшли письмові пояснення, датовані 31.01.2025, із зазначенням засобів зв`язку «[INFO]», « [NUMBER] » (а.с. 123-124), а від його представника - клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 20.03.2025, мотивоване ознайомленням в суді із матеріалами справ №465/2872/21, №465/2883/21 у зв`язку із наявністю наміру їх оскаржити (а.с. 121). 28 квітня 2025 року (вх.№12952/25) від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №465/2883/21 (а.с. 126-131). 28 квітня 2025 року (вх.№12953/25) представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 28.04.2025 (а.с. 132-134). 8 липня 2025 року (вх.№21193/25) представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 09.07.2025 (а.с. 138-142). Тож судові засідання у справі призначалися неодноразово, проте не відбувалися. Про час і місце розгляду справи, призначеної на 14.08.2025, учасники справи повідомлявся належним чином (а.с. 145, 146). Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Крім цього, зважаючи на те, що відповідач у заяві (вх.№8663/25 від 20.03.2025) надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві, то суд, припускаючи, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом, скеровував йому повідомлення про час і місце розгляду справи на електронну адресу « [INFO] », що підтверджується довідками про доставку 25.06.2025 та 28.07.2025 (а.с. 136, зворот, 148). У постанові Верховного Суду від 20.01.2023 у справі № 465/6147/18 (провадження № 61-8101св22) вказано, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в ЄСІТС. Разом з тим, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 30.11.2022 у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22), від 30.11.2022 у справі № 725/486/22 (провадження № 61-7107 св22), від 02.07.2025 у справі № 761/18851/22 (провадження № 61-9053св24), тощо. Однак, у чергове судове засідання, призначене на 14.08.2025 учасники справи знову не з`явились. 14 серпня 2025 року (вх.№25415/25) представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 14.08.2025, мотивоване його зайнятістю у іншому судовому засіданні (а.с. 149-154). 14 серпня 2025 року (вх.№25492/25) представником позивача подано клопотання про проведення судового засідання без його участі, мотивоване втратою зв`язку з відповідачем, його можливим перебуванням за межами України, відсутністю нових доручень від відповідача, виконанням попередніх доручень відповідача, які залишились відповідачем не оплаченими, так само, як і залишився не оплачений судовий збір за подачу апеляційних скарг на рішення Франківського районного суду м. Львова у справах №465/2883/21, №465/2872/21, які залишено без руху з наданням відповідачу строку для усунення недоліків (а.с. 155-157). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 9901/949/18 (провадження № 11-1179заі19) та від 27.05.2020 у справі № 9901/11/19 (провадження № 11-122заі20) викладено правову позицію про те, що загальнообов`язкові процесуальні правила є певною формою реалізації гарантій особи (кожного) на звернення до суду за захистом свого порушеного права чи обмеження свобод. У них презюмується, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права, відповідно до принципів верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, буде активним учасником судового провадження, зможе безпосередньо чи опосередковано через свого представника отримати судовий захист свого права. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору. За таких обставин суд урахувавши, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, її розгляд неодноразово відкладався, учасники справи у судові засідання не з`являлися, суд вважає за можливе провести розгляд на підставі наявних у справі доказів. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на порушення своїх прав відповідачем, який до 02.11.2020 був власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , був споживачем природного газу, який використовував для побутових потреб. З метою здійснення обліку нарахувань та оплати за спожитий газ відповідачу відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Однак, відповідачем, як власником квартири, не виконано зобов`язань щодо сплати за спожитий природний газ, в результаті чого у нього утворилась заборгованість на суму 37 717,55 грн. Рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/2883/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного від 01.12.2023, за позовом власника указаної квартири ( [PERSON] ) зобов`язано ТОВ «Львівгаз збут» виключити з обліку заборгованість попередніх власників по особовому рахунку № [NUMBER] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 37717 грн. 54 коп. за період до 01.11.2020 року Відповідач з вимогами позовної заяви не погодився, виклавши мотиви незгоди у заявах по суті справи. У відзиві відповідачем зазначено про те, що указана квартира дійсно була відчужена 02.11.2020, позивач у ній не проживає, не є власником, послугами не користується. Вказує на те, що позивачем не доведено обсягу наданих послуг, не надано показів лічильника квартири. Тому у нього відсутній обов`язок сплачувати за неспожиті послуги. Крім цього, звертає увагу суду на те, що судовим наказом від 03.01.2024 у справі №465/10253/23 позивач стягнув із відповідача заборгованість у розмірі - 46 486,29 грн, а після скасування указаного наказу заявляє вимоги у іншому розмірі - 37 717,55 грн, попри продаж квартири, що викликає сумнів у проведених розрахунках. Крім цього, вважає нарахування інфляційних втрат та 3% річних незаконним зважаючи на введення з 24.02.2022 режиму воєнного стану. Також, зважаючи на те, що з 02.11.2020 він не є власником то 02.11.2023 сплив строк позовної давності, який просив застосувати. Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що відповідач був власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1235509246101), яку за договором купівлі-продажу квартири від 02.11.2020, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шапіро І.В., під реєстровим номером 1028, продав [PERSON] (а.с. 11-12). Відповідно до п. 10 Договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2020 «продавець зобов`язується звільнити квартиру, провести повну оплату комунальних послуг та передати квартиру покупцю до 23 листопада 2020 року» (а.с. 12). У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Львівгаз збут» про виключення заборгованості попередніх власників з обліку. Рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/2883/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного від 01.12.2023: - зобов`язано ТОВ «Львівгаз збут» виключити з обліку заборгованість попередніх власників по особовому рахунку № [NUMBER] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 37717 грн. 54 коп. за період до 01.11.2020; - у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Львівгаз збут» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги газопостачання - відмовлено (а.с. 62). Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №230677571, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 02.11.2020 (а.с.64). Долученими до позовної заяви квитанціями, що надходили на адресу: [ADDRESS] про плату за спожитий природній газ, стверджується, що [PERSON] вносив оплату за спожитий газ за поточний місяць без урахування боргу, який існував до моменту набуття ним права власності на квартиру [ADDRESS] , тобто, починаючи з листопада 2020 року (а.с.64). Згідно з рахунку № [NUMBER] , долученого до матеріалів справи, заборгованість за розподіл (доставку) природного газу станом на 01.11.2020 становить 37717,54 грн (а.с.65). Внесені [PERSON] кошти на оплату за спожитий газ, починаючи з листопада 2020 року, зараховані ТОВ «Львівга збут» у поточному місяці, проте, враховані товариством як на погашення виниклої заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] (а.с.65). Розподіл природного газу відповідач здійснює відповідно до Типового договору постачання газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2500 (а.с. 65). Попередній власник ( [PERSON] ), фактично споживаючи до листопада 2020 року природній газ в обсягах, що відображені в рахунку № [NUMBER] , тим самим приєднався до умов Типового договору розподілу природного газу та, відповідно, приєднався до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам (а.с. 69). 2 листопада 2020 року [PERSON] , відчужуючи квартиру [ADDRESS] та не повідомивши ТОВ «Львівгаз збут» про припинення договору на постачання природного газу, не дотримався обов`язків, визначених Правилами та пунктом 11.3 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачем, розподілу природного газу, тому саме він має бути належним відповідачем за вимогами ТОВ «Львівгаз збут» за зустрічним позовом (а.с. 69). Договір купівлі-продажу від 02.11.2020 року, згідно з яким позивач [PERSON] став власником квартири, не містить застережень про переведення боргу попереднього власника на нового і не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні) (а.с. 69). Надаючи оцінку договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2020, судом апеляційної інстанції також зроблено висновок про те, що позивач не вчиняв правочинів щодо прийняття боргу з оплати за спожитий природний газ попередніх власників вказаної квартири і, відповідно, на нього не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості за спожитий природний газ, нарахованої до укладення ним договору купівлі-продажу квартири (а.с. 69). Зазначено про те, що на позивача, як нового власника квартири, покладався лише обов`язок самостійно звернутися до постачальника з відповідною заявою-приєднанням до договору постачання природного газу, що регламентовано абз.5 п.9 Розділу Правил. Невиконання зазначених вимог Правил не покладає на нового власника обов`язку по сплаті заборгованості за спожитий газ, що нарахована до 02.11.2020, тобто до укладення договору купівлі-продажу цієї квартири (а.с. 70). Згідно з рахунку №0900380149 заборгованість відповідача перед позивачем за розподіл (доставку) природного газу станом на грудень 2023 року становить 37717,54 грн. При цьому, заборгованість у такому розмірі існувала станом на 01.11.2020. У подальшому, 23.03.2021, відповідач здійснив часткову оплату по особовому рахунку № [NUMBER] на загальну суму 1957,49 грн (а.с. 10, 96), проте, інших оплат відповідачем не здійснювалося, на що також звертає увагу представник позивача (а.с. 91). В розрахунку заборгованості зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачам послуг, їх вартість, згідно з встановлених тарифів, окремо за кожен місяць упродовж всього періоду, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати (а.с. 95-96). При цьому, з наданого позивачем розрахунку встановлено, що нарахування заборгованості здійснено з липня 2015 року. У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов`язань, позивач нарахував йому: 3% річних у сумі 2 269,10 грн; інфляційні втрати у сумі 6 499,64 грн за період 11.02.2020 - 23.02.2022. Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Оцінка судом Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Проте, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604св 20), від 14 вересня 2022 року у справі №201/1807/21 (провадження №61-2572св 22), від 12 жовтня 2022 року у справі №312/44/20 (провадження №61-13033св20). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В силу ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Однак, в ході розгляду цієї справи [PERSON] , як особою, яка не брала участі у розгляді справи № 465/2883/21, жодним чином не спростовано встановлених у справі № 465/2883/21 обставин. Крім цього, суд бере до уваги те, що у відповідності до п. 10 Договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2020 саме на продавця покладено обов`язок звільнити квартиру та провести повну оплату комунальних послуг у строк до 23.11.2020 (а.с. 12). При цьому, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Львівгаз збут» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги газопостачання, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що 02.11.2020 [PERSON] , відчужуючи квартиру [ADDRESS] та не повідомивши ТОВ «Львівгаз збут» про припинення договору на постачання природного газу, не дотримався обов`язків, визначених Правилами та пунктом 11.3 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачем, розподілу природного газу, тому саме він має бути належним відповідачем за вимогами ТОВ «Львівгаз збут» за зустрічним позовом. Тож правовідносини, які виникли між споживачем природного газу, та газорозподільною організацією, окрім ЦК України, врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 (чинним до 01.05.2019), Законом України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (набрав чинності з 10.12.2017 року та введений в дію з 10.06.2018 року в тій частині, в якій посилається суд), Законом України «Про ринок природного газу» №329-VIII від 09.04.2015 року, Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30.09.2015 року (далі - КГС); та Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року. Частиною першою статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і частинами першою та третьою статті 2 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання послуг споживачам: послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і статті 5 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», послуги з постачання та розподілу природного газу належать до комунальних послуг. Умови та порядок надання послуг з постачання та розподілу природного газу визначені положеннями ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і ст.19 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги». У статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. За змістом положень частини першої статті 17, статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року і частини першої статті 29 Закону України від 09.11.2017 року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний забезпечити представникам виконавця комунальної послуги доступ до свого житла, іншого об`єкта нерухомого майна, зокрема, для зняття контрольних показників засобів обліку тощо, зняття контрольних показань вузлів обліку - згідно з умовами договору про надання відповідної комунальної послуги, договору про управління багатоквартирним будинком. Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач. У частині другій статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом. Відносини, які виникають між постачальником і споживачами, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами ГРМ, регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2496, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1382/27827 (далі - Правила). Дія цих Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та операторів ГРМ/ГТС (п.2 Розділу I Загальних положень). Поняття побутового споживача визначено як фізичної особи, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (п.5 п.2 Розділу I Загальних положень Правил). Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на договірних засадах, змістом яких є обов`язок постачальника поставити природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), обов`язок оператора ГРМ надати споживачу послугу з розподілу природного газу та обов`язок споживача прийняти цю послугу оператора та своєчасно сплатити вартість послуги та вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором (Розділ III). Порядок укладення договорів розподілу природного газу урегульовано розділом VІ Кодексу газорозподільних систем. Так, договір розподілу природного газу має бути укладений оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до мережі. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ, до системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Договір розподілу природного газу є публічним та укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункти 3,4 розділу III Правил ). Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептуванням договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної споживачем заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу. У п.9 Розділу III Правил визначено, що для забезпечення приєднання побутовим споживачем до умов договору постачання природного газу побутовий споживач має надати постачальнику заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, підписану побутовим споживачем або уповноваженою ним особою. Постачальник (крім постачальника, на якого було покладено спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам) протягом двадцяти днів з дня, наступного за днем отримання від побутового споживача заяви-приєднання до договору постачання природного газу, розглядає можливість укладення договору постачання з таким споживачем та у разі її відсутності письмово повідомляє його про свою відмову в укладенні договору постачання природного газу. Форма заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам встановлена додатком до Типового договору. За відсутності укладеного в установленому порядку договору постачання природного газу з постачальником споживач не має права споживати природний газ із газорозподільної системи та має подати оператору ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Якщо відбулась зміна власності на об`єкт постачання природного газу, приєднаний до газорозподільних систем оператора ГРМ, новий власник повинен самостійно звернутися до постачальника з відповідною заявою-приєднання до договору постачання природного газу. У випадку зміни персоніфікованих даних, побутовий споживач звертається до постачальника природного газу, з яким укладено договір постачання, із заявою про внесення змін до персоніфікованих даних. Якщо подані до заяви про внесення змін до персоніфікованих даних споживача дані потребують уточнення, постачальник протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви надсилає споживачу письмовий запит щодо уточнення даних. За відсутності зауважень або після їх усунення постачальник протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви повідомляє споживача про коригування персоніфікованих даних. У разі звільнення займаного приміщення (остаточного припинення користування природним газом) побутовий споживач зобов`язаний повідомити про це діючого постачальника не пізніше ніж за двадцять один день до дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) та остаточно з ним розрахуватись за договором на постачання природного газу до вказаного споживачем дня звільнення приміщення (остаточного припинення користування природним газом) включно. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем діючого постачальника про звільнення приміщення (остаточне припинення користування природним газом) споживач зобов`язаний здійснювати оплату за договором на постачання природного газу, виходячи з умов договору. При цьому, договір постачання природного газу з новим споживачем укладається після розірвання договору на постачання із споживачем, який звільняє приміщення (п.19 Розділу III Правил). Розподіл природного газу відповідач здійснює відповідно до Типового договору постачання газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2500. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, цей договір є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником. Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» та Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2496, та є однаковим для всіх побутових споживачів України. Отже, попередній власник ( [PERSON] ), фактично споживаючи до листопада 2020 року природній газ в обсягах, що відображені в рахунку № [NUMBER] , тим самим приєднався до умов Типового договору розподілу природного газу та, відповідно, приєднався до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам. Роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення встановлювався з 01.04.2015 відповідними постановами НКЕРКП та Кабінету Міністрів України. Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України №315, гранична ціна на газ для населення з 1 травня 2016 року по 31 березня 2017 року становила 6,879 грн за 1 куб. м. З 1 квітня 2017 року гранична ціна на газ для населення зросла до 6,9579 грн за 1 куб. м., далі на період: - з 01.04.2017 - 31.10.2018 (включно) - постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2017 № 187 (зі змінами та доповненнями) встановлена у розмірі 6,9579 грн за 1 куб. м; (у цей період нарахування здійснено щомісячно по 656,83 за 94,40 куб. м) - з 01.11.2018 - 30.04.2019 - постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 № 867 встановлена у розмірі 8,54892 грн за 1 куб. м (у цей період нарахування здійснено щомісячно по 807,02 за 94,40 куб. м). Далі в травні 2019 року - 8,37845 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в червні 2019 року - 7,84204 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в липні 2019 року - 7,044728 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в серпні 2019 року - 6,734608 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), у вересні 2019 року - 6,537920 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в жовтні 2019 року - 6,266243, грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в листопаді 2019 року 7,036518 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в грудні 2019 року 6,2710834 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в січні 2020 року - 5,868492 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в лютому 2020 року - 5,005032 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в березні 2020 року - 4,326072 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в квітні 2020 року - 3,712302 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в травні 2020 року - 2,948128 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в червні 2020 року - 2,783996 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в липні 2020 року - 2,974954 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в серпні 2020 року - 4,499988 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), у вересні 2020 року - 5,499988 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), в жовтні 2020 року - 6,68277 грн за 1 куб. м (нарахування здійснено за 94,40 куб. м), на листопад - грудень 2020 - 8,85455 грн за 1 куб. м, з 01.01.2021 - 6,99 грн за 1 куб. м. Тож нарахування здійснено в межах граничних цін на газ для населення. Взаємовідносини оператора ГРМ із суб`єктами ринку природного газу, в тому числі побутовими споживачами, визначаються Кодексом газорозподільних систем (далі КГС), затвердженим постановою НКРЕКП № 2494 від 30 вересня 2015 року, та Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року. Відповідно до підпункту 8 пункту 3 глави 2 розділу І КГС до основних функцій Оператора ГРМ належить забезпечення комерційного обліку природного газу, у тому числі приладового, в ГРМ. Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу ІХ КГС порядок комерційного обліку природного газу (визначення його об`ємів і обсягів) по об`єктах споживачів, у тому числі побутових споживачів, здійснюється згідно з договором розподілу природного газу, укладеним між споживачем та Оператором ГРМ, та з урахуванням вимог цього Кодексу. У пункті 1 глави 4 розділу ІХ КГС передбачено, що визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу в Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог цього Кодексу здійснювати контрольне зняття показань ЗВТ (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. У разі встановлення лічильника газу у комунальній квартирі об`єм споживання природного газу розраховується відповідно до кількості мешканців квартири та займаної ними площі. Періодом для здійснення розрахунків за договором розподілу природного газу є календарний місяць (пункт глави 6 розділу VI КГС) Періодом, за який по об`єкту споживача визначається загальний фактичний об`єм (обсяг) споживання (розподілу) природного газу, є календарний місяць (пункт 3 глави 3 розділу IX КГС) Побутовий споживач, який за умовами договору розподілу природного газу розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти діб (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ у спосіб, визначений договором розподілу природного газу. У разі неотримання Оператором ГРМ до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника газу та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по об`єкту споживача за розрахунковий період визначається Оператором ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання побутового споживача, з урахуванням вимог цього Кодексу. Якщо за підсумками наступного місяця споживач своєчасно надасть покази лічильника газу, формування об`єму розподілу та споживання природного газу за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показань. Група споживання по кожному об`єкту побутового споживача, який розраховується за лічильником газу, визначається Оператором ГРМ згідно з цим Кодексом. Номер групи споживання зазначається Оператором ГРМ в персоніфікованих даних заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу та в рахунках Оператора ГРМ про сплату послуг за договором розподілу природного газу (пункт 4 глави 4 розділу IX КГС) Суд першої інстанції правильно встановив, що виходячи зі змісту наведених норм постачання позивачу, як побутовому споживачу природного газу, здійснювалося за обов`язковою участю оператора ГРМ, на якого покладено обов`язок вести облік об`єму (обсягу) споживання природного газу споживачем відповідно до умов договору розподілу природного газу. Тобто у спірних правовідносинах статус оператора ГРМ має Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», до газорозподільної системи якого підключений позивач. Саме Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», як оператор ГРМ веде облік та визначає об`єм спожитого позивачем природного газу, в тому числі із застосуванням коефіцієнту приведення природного газу до стандартних умов, і доводить ці показники до постачальника, який у свою чергу лише обраховує вартість зазначених оператором ГРМ спожитих позивачем об`ємів газу згідно встановлених НКРЕКП тарифів для населення. Проведення розрахунків побутових споживачів з постачальником за спожитий природний газ згідно з розділом III Правил, глави 4 розділу IXКГС, здійснюються у наступному порядку: Оператор ГРМ АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», визначає об`єм спожитого природного газу та передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період до Оператора ГТС з метою її використання суб`єктами ринку природного газу, у тому числі постачальником споживача (абзац 3 пункту 5 глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ). Дані про об`єм (м куб.) та обсяг (кВт·год, Гкал, МДж) розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за розрахунковий період (газовий місяць) зазначаються Оператором ГРМ в особистому кабінеті споживача на сайті Оператора ГРМ (за наявності) та/або в рахунку про сплату послуги за договором розподілу природного газу. Оператор ГРМ відповідно до вимог Кодексу ГТС передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період Оператору ГТС для проведення ним остаточної алокації по постачальнику споживача. Визначені за умовами цієї глави та договору розподілу природного газу об`єми та обсяги розподілу та споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником. Розбіжності у частині визначення об`єму та/або обсягу розподіленого та спожитого природного газу врегульовуються договором розподілу природного газу, а у разі недосягнення згоди - в судовому порядку. До вирішення цього питання величина об`єму та обсягу розподіленого та спожитого природного газу встановлюється відповідно до даних Оператора ГРМ. Суд погоджується із доводами представника позивача про те, що відповідно до п. 17 розділу ІІІ Правил, розрахунки за послуги з газопостачання можуть проводитися на підставі даних Оператора ГРМ (АТ "Львівгаз") про об`єм (обсяг) газу, визначений за підсумками місяця за договором розподілу природного газу, укладеного між побутовим споживачем та Оператором ГРМ, або за плановою величиною середньомісячного споживання в опалювальний та міжопалювальний період. Пунктом 5 главою 4 розділу ІХ Кодексу передбачено, що Оператор ГРМ відповідно до вимог Кодексу ГТС передає інформацію про об`єм та обсяг розподіленого споживачу (спожитого ним) природного газу за відповідний період Оператору ГТС для проведення ним остаточної алокації по постачальнику споживача. Визначені за умовами цієї глави та договору розподілу природного газу об`єми та обсяги розподілу та споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовим споживачем та його постачальником. Відповідно, щомісяця інформацію щодо об`єму (обсягу) спожитого природного газу у розрізі кожного споживача ТОВ "ЛЬВІВГАЗ ЗБУТ" отримує від АТ "Львівгаз" і виставляє рахунки споживачам на підставі визначеного Оператором ГРМ фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача. Згідно з наданою інформацією по особовому рахунку № [NUMBER] , наданою за весь період, тобто з липня 2015 року по грудень 2024 року - заборгованість становить 37717,55 грн. В розрахунку заборгованості, всупереч тверджень сторони відповідача, зазначено інформацію щодо об`єму поставлених відповідачам послуг, їх вартість, згідно з встановлених тарифів, окремо за кожен місяць упродовж всього періоду, а також відображено всі здійснені відповідачем оплати (а.с. 95-96). Вказаний розрахунок проведений у відповідності до вищевикладених вимог діючого законодавства. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачами не надано. Крім цього, не заслуговують на уваги доводи відповідача про різні суми стягнення у межах цієї позовної заяви (37 717,55 грн) та судового наказу від 03.01.2024 у справі №465/10253/23 (46 486,29 грн). Суд звертає увагу на те, загальна сума вимог позовної заяви становить туж суму, яку указано у зазначеному відповідачем наказі. Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання заборгованості за надані послуги із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. При цьому, з наданого позивачем розрахунку встановлено, що нарахування заборгованості здійснено з липня 2015 року. Разом із тим, відповідач заявив про застосування позовної давності (а.с. 44 - 45). Щодо позовної давності За змістом статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Позивач звернувся до суду з цим позовом 23.10.2024. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом №540-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 06.05.2021 у справі № 903/323/20. У постанові від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30.03.2020 № 540 - ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Із цим позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЬВІВГАЗ ЗБУТ» звернулося до суду 23.10.2024, однак враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до прикінцевих та перехідних положень ЦК України зміни набули чинності з 02.04.2020, відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02.04.2017 не завершився. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Аналогічні висновки у подібних правовідносинах зроблено Верховним Судом у постанові від 06.12.2023 у справі № 212/10834/21, за позовом АТ «Криворізька теплоцентраль» до побутових споживачів, про стягнення заборгованості за отриману послугу з централізованого опалення за період 01.10.2015 - 30.09.2021, а також суми інфляційних витрат та трьох процентів річних. За результатом перегляду Верховним Судом скасовано постанову суду апеляційної інстанції та змінено рішення суду першої інстанції, із прийняттям постанови про стягнення заборгованість за період з березня 2017 року. При вирішенні указаної справи, суд додатково бере до уваги те, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону № 1875-IV). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону № 2189-VIII). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року). Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), у постанові Верховного Суду 30.04.2025 у справі № 757/64234/21-ц (провадження № 61-2908св25). Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу, що узгоджується зі змістом указаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу(постанова Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс15). Тому, вирішуючи по суті вимоги позовної заяви, з урахуванням положень статті 13 ЦПК України, Верховний Суд виходить із того, що у відповідача перед позивачем у період з липня 2015 року по грудень 2024 року утворилася заборгованість у розмірі 37717,54 грн, при цьому, заборгованість у такому розмірі існувала станом на кінець жовтня 2020 року. У період з березня 2017 року по 01.11.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 29 525,58 грн (37 717,55 - 8 191,97), яка підлягає стягненню з відповідача, із зменшенням на суму 1 957,49 грн, оплачену відповідачем 23.03.2021. Крім цього, позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних, які всупереч тверджень відповідача, позивач не нараховував після 24.02.2022, а визначив період нарахування до цієї дати (11.02.2020 - 23.02.2022). У зв`язку з чим у позивача також виникло право на стягнення інфляційної складової - 4 966,79 грн за період 11.02.2020 - 23.02.2022, визначеної: за лютий 2020 року - з бази 26370.54 грн; за березень 2020 року - з бази 26778.92 грн; за квітень 2020 року - з бази 27129.36 грн; за травень 2020 року - з бази - 27407.66 грн; за червень 2020 року - з бази 27670.47 грн; за липень 2020 року - з бази 27951.31 грн; за серпень 2020 року - з бази 28376.11 грн; за вересень 2020 року - з бази 28895.31 грн; за жовтень 2020 року - з бази 29525.57 грн; за листопад 2020 року - з бази - 29525.57; за грудень 2020 року - з бази - 29525.57; за січень 2021 року - з бази - 29525.57; за лютий 2021 року - з бази - 29525.57; за березень 2021 року - з бази 29525.57 (Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п. 7.12 постанови від 11.07.2023 у справі № 903/486/22 «з урахуванням останніх правових позицій, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується»); за квітень 2021 і до кінця періоду - з бази 27568.08 (29525.57 - 1957,49 оплачених 23.03.2021). Крім цього, у позивача також виникло право на стягнення 3 % річних у розмірі 1 712,77 грн за період 11.02.2020 - 23.02.2022. Всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 34 247,64 грн (27 568.08 + 4 966,79 + 1 712,77). В решті позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 3 028,00 грн. судового збору (а.с. 8). Позовні вимоги задоволені частково в розмірі 34 247,64 грн., що становить 73,67 % (34 247,64 х 100 % : 46 486,29), а тому судовий збір у пропорційному розмірі - 2 230,73 грн. потрібно покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: partial