Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

[PERSON] , в особі представника - адвоката Череватенко І.М. звернулася до Основ`янського районного суду міста Харкова з заявою, в якій просить встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , на день смерті останнього однією сім`єю без шлюбу. В обґрунтування вимог заяви зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що на день смерті постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . З січня 1982 року заявник [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Через сімейні обставини 29 серпня 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, однак після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжили проживати однією сім`єю в одній квартирі. У них був загальний бюджет, вони вели спільне господарство, вони спільно оплачували всі комунальні послуги за нерухоме майно в якому проживали. За час спільного проживання не дивлячись на те, що шлюб було розірвано [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати однією сім`єю та навіть забули, що колись вони шлюб розривали. Вони спільно проводили свята, їздили на відпочинок, мали спільних друзів. [PERSON] та [PERSON] прожили сумісно понад 43 років, в результаті чого, на підставі тривалого проживання єдиною сім`єю між ними виникли взаємні права та обов`язки. Після смерті [PERSON] , його поховання заявниця здійснила за власні кошти. Пенсія [PERSON] завжди була маленька, пенсія чоловіка [PERSON] перевищувала її пенсію, тому вона знаходилась на його фактичному утриманні та його пенсія була основним джерелом існування. 25 квітня 2025 року заявник звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з проханням розглянути її справу для оформлення пенсії по втраті годувальника, але їй було відмовлено на підставі того, що не було надано доказів родинних стосунків, внаслідок чого заявниця вимушена звернутися до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.05.2025 року для розгляду зазначеної заяви визначено суддю Чорну Б.М. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 19 травня 2025 року відкрито провадження у справі. Заявниця та її представник - адвокат Череватенко І.М. в судовому засіданні підтримали викладені вище обставини та вимоги заяви, просили задовільнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення судового розгляду. Заінтересованою особою подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. У вказаній заяві висловлено позицію по справі, а саме: проти встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу заінтересована особа не заперечує. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Суд, вивчивши доводи заяви, вислухавши свідків в судовому засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов такого. Відповідно до правил ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] було розірвано 29 червня 2000 року, про що Червонозаводським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Харкова, зроблено актовий запис №275, прізвище дружини після розірвання шлюбу « [PERSON] » (а.с.67). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 27 жовтня 1982 року Червонозаводським відділом РАЦС, про що зроблено відповідний актовий запис № 832 (а.с.64). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 73 роки (а.с.11). Згідно довідки про причину смерті [PERSON] помер [INFO] через хворобу серця ( а.с.12). [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 11.12.1992 року, про що свідчить відмітка в паспорті (а.с.9-10). З Довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.06.2025 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.49). Згідно акту мешканці будинку [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склали цей акт про те, що у квартирі [ADDRESS] в період з початку 1992 року по 21.01.2025 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю (а.с.16). В долученому до матеріалів ордері на житлове приміщення № 137935 зазначено, що до складу сім`ї [PERSON] входить дружина - [PERSON] , [PERSON] - син та [PERSON] - син (а.с.15). Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, також посвідчується письмовими показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-18). 25 квітня 2025 року [PERSON] звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про перерахунок пенсії а саме перехід на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.13). Рішенням №963330169868 від 01.05.2025 ГУ ПФУ в Хмельницькій області [PERSON] було відмовлено в перерахунку пенсії, підставами для прийняття такого рішення стало те, що заявниця не надала документів, які б підвереджували родинні стосунки та факт перебування на утриманні померлого годувальника (а.с.14). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України, однак не є вичерпним. Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно вимогам ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч. 4 ст. 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій у Постанові від 23.09.2021 року по справі № 204/6931/20, під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Свідок [PERSON] , яка є сестрою покійного чоловіка [PERSON] , в судовому засіданні зазначила, що заявниця тв брат свідка уклали шлюб у 1981 році, мали від шлюбу сина, разом його виховували та завжди разом проживали один з одним в одній квартирі, вели спільний побут ніколи не розходились, хоч і розірвали шлюб, причиною якого стало ревнощі. Достеменно знає, що після розлучення в подальшому брат з дружиною місяць не розмовляли один з одним, а потім примирились і почали знову жити, як подружжя разом. Більше конфліктів у сім`ї брата жодних ніколи не було. Завжди допомагали, бережливо відносилися, доглядали та піклувалися один про одного, повторно не уклали шлюб між собою через те, що швидко помирилися, і за клопотами не вбачали в цьому потреби. Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] є пенсіонером (а.с.47). Конституційний Суд України у своєму рішенні № 5-рп/99 від 03.06.1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до частини першої, другої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; один з батьків, або чоловік (дружина), незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати. Згідно до п.2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) , за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт. Таким чином, судом встановлено, а свідком підтверджено, що заявник [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1981, який було розірвано 2000 року,однак і в подальшому (до дня смерті останнього) виховували спільного сина, вели спільне господарство, мали організований побут, спільний бюджет, що також підтверджується копіями чеків про оплату комунальних платежів, піклувалися та дбали один про одного, та ці дії носили постійний та систематичний характер, мали взаємні права і обов`язки подружжя, та враховуючи, що наразі [PERSON] у іншому шлюбі не перебуває, вимоги заявника підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ч. ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що встановлення факту проживання заявниці однією сім`єю з [PERSON] , який помер, має для заявниці юридичне значення, обґрунтування заявлених вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а відтак заява підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі наведеного,

Outcome: approved