Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТНАФТОХІМ» на його користь 202011,79 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2025 по 07.07.2025 в сумі 55384,37 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ». 30.04.2025 він був звільнений на підставі наказу № 278-К. Під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем йому була нарахована, але не виплачена, заробітна плата в розмірі 202011,79 грн. Крім того, відповідно до електронних розрахункових листків про його нарахований дохід його середній заробіток за останні два місяці 2025 року складає: за березень 2025 року - 10107,95 грн. - 13 робочих днів, за квітень 2025 року - 10376,68 грн. - 14 робочих днів. Розмір середньоденної заробіної плати складає: (10107,95+10376,68)/(13+14)=758,69 грн. Отже, сума середнього заробітку за весь час затримки по день подання позову 11.07.2025 складає 55384,37 грн. Оскільки відповідач вчасно не провів з ним розрахунок при звільненні та добровільно не компенсував середній заробіток за час затримання такого розрахунку, він змушений звернутися за захистом своїх конституційних прав на належну та своєчасну оплату праці до суду. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.07.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву останній не скористався, хоча ухвалу про відкриття провадження разом із копію позовної заяви із доданими до неї документами було отримано особою за довіреністю, що підтверджується трекінгом поштового відправлення, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] з 01.05.2005 перебував у трудових відносинах з ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» та 30.04.2025 був звільнений з роботи за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, згідно з частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, на підставі наказу № 278-к від 30.04.2025 (а.с. 11-14). Згідно з розрахунковими листками за березень та квітень 2025 року [PERSON] належать до виплати грошові кошти у розмірах: 202011,79 грн. та 8179,67 грн. відповідно (а.с. 8, 9). Оцінка суду: дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, заяви сторін по суті справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначені розміру заборгованості по заробітній платі суд бере до уваги розрахункові листки за березень та квітень 2025 року (а.с. 8, 9), надані позивачем, згідно з якими заборгованість по заробітній платі складає 202011,79 грн. Факту наявності заборгованості заробітної плати відповідачем не спростовано, заперечень щодо суми такої заборгованості перед позивачем станом на день ухвалення рішення суду не подано. Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем, яким позивачу нараховано, однак не виплачено у передбачені законом строки заробітну плату, допустимих доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості заробітної плати за оспорюваний період відповідачем не надано, відтак суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення заробітної плати в розмірі 202011,79 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Щодо стягнення з ТзОВ «Карпатнахтохім» на користь позивача середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових суд зазначає наступне. Зі змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року, справа № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розд. ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Як встановлено, станом на день ухвалення рішення у справі фактичний розрахунок відповідачем з позивачем не проведено. Згідно з проведеним розрахунком позивачем у позовній заяві нарахована йому заробітна плата за березень та квітень 2025 року становить 20484,63 грн. (10107,95 грн. + 10376,68 грн.) без відрахування обов`язкових платежів та внесків, а кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів протягом двох місяців перед звільненням становить 27 днів (13 днів за березень + 14 днів за квітень), що підтверджується відповідними розрахунковими листками. Таким чином, середньоденний заробіток позивача без відрахування обов`язкових платежів та внесків становить 758,69 грн. (20484,63 грн. / 27 днів). Оскільки відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України з вини власника не було виплачено належних звільненому позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за період з 01.05.2025 до дня звернення до суду з даним позовом 11.07.2025 є підставною. Кількість робочих днів за вказаний період становить 52 дні. Отже, середній заробіток за вказаний період, що підлягає стягненню, становить 39451,88 грн. (758,69 грн. х 52 робочі дні), без утримання податків й інших обов`язкових платежів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають до часткового задоволення. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць з присудженої заборгованості по заробітній платі. Розподіл судових витрат між сторонами: позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». А тому, судові витрати за позовну вимогу щодо невиплати заробітної плати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Крім того, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за майнову вимогу про стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1211,20 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved