Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором позики від 25.05.2023 року у розмірі 100000,00 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргу, в гривневому еквіваленті. Також просив стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн., витрати пов`язані зі сплатою за поштові відправлення в розмірі 250,02 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Позов обґрунтований тим, що 25.05.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики, про що останнім було складено боргову розписку. Згідно наданої розписки [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 100000,00 грн., а відповідач зобов`язується повернути отримані в борг кошти до 31.12.2023 року. У випадку прострочення зобов`язався повернути вищевказану суму з відсотками в розмірі 1% від запозиченої суми за весь період прострочення. На даний час зобов`язання щодо повернення коштів, згідно Договору позики від 25.05.2023 року відповідачем повністю не виконано, а тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 19 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача, адвокат Глушко С.М. через канцелярію суду надав заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 25.05.2023 суми повернення відповідачем з урахуванням боргу в сумі 75000 грн, та з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення боргу, в гривневому еквіваленті. Також просив стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн., витрати пов`язані зі сплатою за поштові відправлення в розмірі 250,02 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, представник позивача, адвокат Глушко С.М. надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги викладені у заяві про зменшення позовних вимог підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлений. Крім того, відповідач повідомлений про розгляд справи згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене за десять днів до дати ухвалення цього рішення, однак у визначений йому строк відзиву на позов або інших клопотань до суду не подав. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з наявного в матеріалах справи оригіналу розписки від 25 травня 2023 року , [PERSON] під розписку про отримання позики, отримав від [PERSON] грошові кошти у якості позики в сумі 100000,00 грн. зі строком повернення до 31.12.2023 року без відсотків. (а.с.82). Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір позики. Згідно умов укладеного договору грошові кошти відповідач [PERSON] , зобов`язався повернути до 31.12.2023 року. Факт написання відповідачем власноручної розписки, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, є підтвердженням отримання відповідачем грошової суми, вказаної в розписці та за умовами ст. 545 ЦК України вказує на відсутність виконання грошового зобов`язання відповідачем в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц сформовано висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець, який згідно договору позики від 25.05.2023 року, належним чином виконав свої зобов`язання та позичив відповідачу 100000,00 грн., які відповідач в свою чергу зобов`язується повернути до 31.12.2023 року. Також, матеріалами справи підтверджується, що відповідач належним чином та в установлений договором позики строк свої зобов`язання з повернення грошових коштів не виконав, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за договором позики від 25.05.2023 року. Згідно наявних в матеріалах справи платіжних інструкцій, відповідач перерахував позивачу: 28.03.2025 20000 грн; 24.04.2025 20000 грн; 28.05.2025 15000 грн; 24.06.2025 10000 грн; 28.07.2025 10000 грн. За таких обставин, станом на момент розгляду справи судом, сума боргу відповідача перед позивачем становить 25000 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості Договору позики від 25.05.2023 року у розмірі 25000,00 грн. є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд дійшов наступного. Згідно з частиною другою статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз`яснила ВП ВС у постанові від 19.06.2019 по справі №703/2718/16, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання . Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 за № 62-97р. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України від 03.04.97 р N 62-97р. щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІВС = (ІІ1: 100) х (ІІ2: 100) х (ІІ3: 100) х ... (ІІZ: 100), де 1-ІІ - індекс інфляції за перший місяць прострочення, 2-ІІ - індекс інфляції за другий місяць прострочення, Z-ІІ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. У разі коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із внесків, зроблених у різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються. При застосуванні індексу інфляції слід умовно рахувати, що у разі якщо сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період даного місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. З огляду на доведеність прострочення виконання відповідачем зобов`язань позичальника, здійснивши розрахунок сум інфляційних втрат, суд встановив, що розмір інфляційних, що підлягають стягненню з відповідача на користь відповідача становить 17284,01 грн, а саме: за період з 01.01.2024 по 27.03.2025 - 15944,01 грн.; за період з 28.03.2025 по 23.04.2025 - 560 грн.; за період з 24.04.2025 по 27.05.2025 - 780 грн.; в періоди з 28.05.2025 по 23.07.2025, з 24.06.2025 по 28.07.2025; 28.07 по 07.08.2025 (дата ухвалення рішення) - інфляційні втрати відсутні. Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість зменшених позовних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 25000,00 грн. та 17284,01 грн. збитків від інфляції підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України необхідною умовою розподілу витрат на адвоката є надання доказів, які підтверджують їх здійснення. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі №922/445/19 від 03 жовтня 2019 року стосовно того, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, а отже стягненню з відповідача підлягають судові витрати на правову допомогу у сумі 10000,00 гривень, що підтверджується договором про надання правничої допомоги №б/н від 23.03.2025 року, актом прийому-передачі наданих юридичних послуг від 15 квітня 2025 року, згідно якого адвокатом Глушко С.М. були виконані роботи (надані послуги) відповідно до Договору про надання правничої допомоги №б/н від 23.03.2025 року на суму 10000,00 гривень. Крім того, у відповідності з ч.1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача. Отже, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1211,20 грн. покладається на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved