Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти», про позбавлення батьківських прав, передання дитини та стягнення аліментів. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; передати Дніпровській районній в місті Києві державній адміністрації, як органу опіки та піклування [PERSON] , [INFO] для подальшого влаштування; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частки (але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку) від заробітку відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття на особу або установу в якій буде перебувати дитина; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частки (але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку) від заробітку відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття на особу або установу в якій буде перебувати дитина. Вимоги позову обґрунтовані тим, що на обліку Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації перебуває неповнолітній [PERSON] , [INFO] , батьками якої є відповідачі у справі. Батьки дитини разом не проживають, не працюють, інформація щодо матеріального утримання ними дитини відсутня. 04 вересня 2024 року за актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, до центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 міста Києва доставлений [PERSON] , [INFO] . 27 січня 2025 року дитину переведено до Центру захисту дітей «Наші діти». За цей час батьки жодного разу не відвідували дитину та не цікавились станом його здоров`я. Спроби обстежити умови проживання за адресами батьків виявились невдалими, двері були зачинені, на запрошення відповідачі не реагували. [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. 184 Кодексу України про адміністративне правопорушення (справа №755/11591/22). 16 січня 2025 року баба та дід дитини надали службі письмові пояснення про те, що люблять онука, відвідують його у закладі, порте забрати до себе не мають можливості через пошкодження житла при черговому ракетному обстрілі. Зазначили в поясненнях, що онук проживав з ними, але коли пішов до школи, його забрала мати, дитина розповідала, що мати зловживає алкогольними напоями, він від неї неодноразово втікав. Де наразі перебуває батько дитини їм не відомо. Таким чином, відповідачі свідомо самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не готують її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування дитині, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, не створюють належних умов для проживання та розвитку дитини, не цікавляться її здоров`ям та нехтують її потребами. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення батьків від виховання дитини та свідомого нехтування своїми обов`язками. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.39-41) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. (а.с.66-67) Представник позивача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Карпенко І.Б. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та додатково зазначила, що [PERSON] проживав з матір`ю, неодноразово тікав з дому, його розшукувала поліція, за час перебування дитини в дитячих закладах відповідачі жодного разу не відвідували сина. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Цимбал Ю.А. в судовому засіданні просив позов задовольнити та пояснив, що за місцем проживання матері обстеження не було здійснено через відсутність останньої. Представник третьої особи Центру захисту дітей «Наші діти» - Глигало Ю.В. в судовому засіданні пояснив, що Кирил знаходиться в центрі з січня 2025 року, його батьки жодного разу до центру не приходили, дитина намагалась зателефонувати матері, проте остання відмовилась від розмови, дідусь і бабуся відвідують онука, приносять речі, оплатили квиток на оздоровлення онука, проте не мають можливості забрати дитину до себе, з батьком дитини не спілкуються. Зазначив, що навчальні досягнення [PERSON] покращились. Відповідачі в судове засідання не з 'явились, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином, заяв чи клопотань до суду не подали. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні не з`явившихся осіб. Вислухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, опитавши дитину, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] . (а.с.19, 20-23). За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у справі №755/17327/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05 червня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 566 - розірвано, після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України від 13 січня 2005 р. № 2342-ІУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Служба), як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах (наказ Служби від 18.09.2024 № 13). (а.с.20-21) Згідно акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, працівниками Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України від 04.09.2024 року, за адресою: [ADDRESS] виявлено малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . (а.с.29-30) Цього ж числа дитину [PERSON] , [INFO] , доставлено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 (а.с.31), а 27.01.2025 передано до Центру захисту дітей «Наші діти» (а.м.11-12). Згідно акту №16 від 17.01.2025 обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] двері ніхто не відчинив, за повідомленням сусідів остання зловживає спиртними напоями. (а.с.24-25) Обстежити умови проживання за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] також неодноразово не вдалось (а.с.33). Згідно повідомлення Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.01.2025, за час перебування [PERSON] в центрі, до служби його батьки жодного разу не звертались із заявою про надання дозволу на відвідування та не цікавились його життям та здоров`ям. (а.с.13) 16 січня 2025 року дід [PERSON] - [PERSON] надав службі письмові пояснення про те, що забрати онука до себе не має можливості через відсутність належних умов проживання - пошкодження житла при черговому ракетному обстрілі. В поясненнях зазначено, що онук від народження поживав з батьками, з 2,5 років до 7 річного віку дитина проживала з бабою та дідом, мати дитини в цей період сином не цікавилась, наразі зловживає алкогольними напоями, онук від неї неодноразово втікав. Де наразі перебуває батько дитини не відомо. (а.с.26-27) За змістом психолого-педагогічної характеристики, наданої директором Ліцею №234 Дніпровського району міста Києва, [PERSON] , [INFO] , навчався в ліцеї з першого класу, проте 02.09.2024 не приступив до навчання. Адміністрацією ліцею були проведені неодноразові бесіди з мамою [PERSON] з приводу низького рівня його навчання, які не призвели до позитивних наслідків, з метою обстеження умов проживання дитини, комісією ліцею було відвідано квартиру, де мешкав [PERSON] , проте його мама двері не відчинила. (а.с.61) Згідно інформації Школи І-ІІІ ступенів №248 Деснянського району міста Києва, [PERSON] , [INFO] , на час перебування в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей №1 Деснянського району міста Києва був тимчасово зарахований до школи 18.09.2024, вибув 27.01.2025. За час навчання [PERSON] в школі [PERSON] та [PERSON] жодного разу не звертались до адміністрації школи щодо навчання дитини, не відвідували його. (а.с.62) В характеристиці учня 7-А класу Гімназії №81 Дніпровського району міста Києва [PERSON] , [INFO] , відображено, що батьки не цікавляться навчанням та поведінкою сина, не підтримують зв`язок із закладом освіти, батьківські збори не відвідують. Усі питання, що стосуються навчання, виховання та соціального супроводу Кирила вирішуються уповноваженими представниками Центру захисту дітей «Наші діти». (а.с.63) Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії №3 від 12.02.2025), враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вони ухилилися від виховання та утримання дитини. (а.с.7-8) У висновку, серед іншого, відображено, що [PERSON] не заперечує щодо позбавлення його батьків батьківських прав. Батьки дитини належним чином були запрошені на засідання комісії з питань захисту прав дитини, однак не з`явились, про причини неявки не повідомили. Запрошення відповідачів на засідання комісії підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.9). Предметом судового розгляду у цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно їх неповнолітньої дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно частин 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідачів батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Частинами другою та четвертою статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст.171 СК України також передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України був опитаний [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що проживав з матір`ю до вересня 2014 року, мама вживала алкоголь та била його, батько приходив один раз у 2023 році, у 2024 році він втік з дому до батька, який тоді мешкав у гаражах. Вважає, що позбавлення батьків батьківських прав відповідатиме його інтересам. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача в частині позбавлення відповідачів батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, оскільки відповідачі свідомо самоусунулись від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечують необхідного харчування дитині, не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не створюють належних умов для проживання та розвитку дитини, не цікавляться її здоров`ям та навчанням, нехтує її потребами, за час перебування дитини в Центрі жодного разу не відвідали сина, що підтверджується дослідженими судом доказами. Відповідно до ст. 65 ЦК України до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] , слід передати Дніпровській районній в місті Києві державній адміністрації, як органу опіки та піклування, для його подальшого влаштування. Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини суд приходить наступного. Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від зобов`язання по утриманню дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може за вимогою позивача чи за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до частин 1, 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням та в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено ст. 182 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З урахуванням положень частин 2 та 3 ст. 193 СК України, за якими, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах, за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, суд вважає за необхідне встановити порядок виконання рішення суду. За змістом ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Законодавчо на відповідачів покладено обов`язок забезпечення утримання дитини, якого вони не виконують, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст.182 СК України, та беручи до уваги ненадання відповідачами будь-яких доказів на спростування обставин, викладених позивачем та підтверджених матеріалами справи, суд приходить до висновку про стягнення з кожного з відповідачів аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05 березня 2025 року до досягнення дитиною повноліття, на користь особи або установи в якій перебуватиме дитина. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення в повному обсязі позову Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти», про позбавлення батьківських прав, передання дитини та стягнення аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Пунктом 6 ст.141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач в силу п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з цим позовом звільнений від сплати судового збору, з кожного з відповідачів в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 3 028,00 грн. Крім цього, суд роз`яснює, що відповідно до положень статей 168, 169 СК України, у разі позбавлення батьківських прав, особа не позбавлена права на звернення до суду як із заявою про надання права на побачення з дитиною, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved