Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

07.05.2024 до Тиврівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Коллект Центр до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.11.2019 між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0977226008 та отримання кредиту згідно заявки-анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики № 2628565595 від 16.02.2020, що акцептована відповідачем 16.02.2020 шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000 грн в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. Строк та умови користування траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору. Пропозиція (оферта) на отримання 7 траншу згідно заявки-анкети № 2628565595 від 16.02.2020 в рамках договору про надання позики № 0977226008 від 30.11.2019 підписано позичальником 16.02.2020 електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором). Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики, та зазначенням інформації щодо реквізитів платіжної картки, на рахунок якої в подальшому кредитодавцем було перераховано грошові кошти в розмірі 10000 грн. 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у т.ч. за договором позики № 0977226008 від 30.11.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] . У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, у т.ч. за договором позики № 0977226008 від 30.11.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] . Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на 08.04.2024 відповідно до розрахунку заборгованості становить 186697,50 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 176697,50 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 120044 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн, заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» - 110044 грн. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 25000 грн та витрати на сплату судового збору в розмірі 3028 грн. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи суд вирішив проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи. 24.02.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника відповідачки адвоката Мишковської Т.М. надійшли письмові пояснення по суті справи, відповідно до яких представник відповідачки вважає, що позов не підлягає до повного задоволення з наступних підстав. 30.11.2019 30.11.2019 між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 0977226008 та отримання кредиту згідно заявки-анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики № 2628565595 від 16.02.2020, що акцептована відповідачем 16.02.2020 шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000 грн в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. Строк та умови користування траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору. Із позовної заяви вбачається, що заборгованість за вказаним договором позики, заявлена до стягнення, становить 120044 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн, заборгованість за процентами - 110044 грн. Із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Інфінанс», вбачається, що відповідачкою було одержано 7 траншів в межах кредитної лінії, при цьому 6 траншів кредиту були повернуті відповідачкою кредитодавцю, крім останнього траншу, виданого 16.02.2020. Також із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що позивач нарахував проценти з 16.02.2020 по 14.07.2021, тобто за період 515 днів, крім того, після відступлення права вимоги з 14.07.2021 по 29.11.2022 новий кредитор донарахував проценти ще за 504 дні, замість передбачених договором 30 днів. У відповідності до умов договору та правил надання грошових коштів у позику , у тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «money boom», затверджених наказом № 11/1 від 11.05.2019, які є невід`ємною частиною цього договору, визначено, що сума другого і наступного траншу кредиту, строк користування, відсоткова ставка визначаються у додатках до договору, якими в даному випадку є пропозиція і акцепт оферти від 16.02.2020. Так, строк кредитування траншу, виданого 16.02.2020, сторонами правочину було визначено 30 днів, відсоткова ставка за користування кредитними коштами 1,225% за один день. Оскільки із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Інфінанс», вбачається, що відповідачка не виконала умов договору та у неї виникла прострочка, пролонгація строку кредитування відповідно до п. 8.4. і п. 8.7. правил не відбулась. Отже, за встановлених обставин у даній справіза користування кредитними коштами в межах строку користування - 30 днів, відповідачка зобов`язана сплатити відсотки. З умов договору не вбачається узгодження його сторонами нарахування процентів за неправомірне користування кредитом поза межами строку кредитування, зокрема в розмірі 1,225% як те зазначено в розрахунках. Договором позики передбачена інша відповідальність за невиконання або неналежне виконання його умов (розділ 5 договору і розділ 10 правил).враховуючи неналежне виконання відповідачкою умов договору позики, позикодавець мав право нарахувати проценти за неправомірне користування кредитними коштами, тобто поза межами строку кредитування - з 18.03.2020, тим самим застосувавши цивільно-правову відповідальність відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, звертаючись до суду із позовом позивач вимоги про стягнення відсотків за вищевказаним договором позики відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не заявляв. Враховуючи умови пропозиції про надання траншу № 7, відповідно до якої строк користування кредитом складає 30 днів, тобто до 18.03.2020, розмір кредиту 10000 грн, процентна ставка - 1,225% на день, тобто 122,5 грн на день, загальна вартість кредиту у грошовому виразі становить 3675 грн. За таких обставин борг відповідача може складати: 10000 грн - борг по тілу, 3675 грн - борг по процентам. Крім цього, представник відповідачки заперечила щодо заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу в розмірі 25000 грн, вважаючи їх розмір завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 28.02.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що порядок застосування і нарахування процентів за користування кредитом визначений розділом 7 правил, а порядок зміни і припинення договору розділом 8 правил, які є невід`ємною частиною договору. Згідно з п. 7.1. правил надання грошових коштів у позику відсотки за користування сумою фінансового кредиту нараховуються на суму фінансового кредиту з дня отримання включно та по день повернення включно. З системного аналізу умов договору надання позики та положень правил надання коштів у позику вбачається, що зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом (траншем) з відсотковою ставкою 1,75% від суми кредиту (траншу) за кожен день користування кредитом (траншем), починаючи з першого дня прострочення строкового повернення кредиту (траншу) і до дня повного повернення кредиту. Також із змісту договору вбачається, що ним визначено два окремих строки: строк користування траншем - 30 календарних днів, дотримання якого надає можливість позичальнику отримати наступний транш кредиту (п. 6.11. правил); строк користування кредитними коштами, наданими окремими траншами в рамках відновлювальної кредитної лінії, обмеженої максимальною сумо. 20000 грн - 36 календарних місяців з дати укладення договору. Як вбачається із долучених позивачем розрахунків заборгованості нарахування відсотків за договором проведено за період з 16.02.2020 по 29.11.2022, відсоткова ставка 1,75% денних, тобто виключно в межах строку користування кредитними коштами - 36 календарних місяців з дати укладення договору. Отже нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов договору в межах погодженого строку. Щодо витрат на правову допомогу зазначено, що позивачем на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт, а також їх вартості, надано суду достатні, належні та достовірні докази для підтвердження витрат на правову допомогу. 24.03.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника позивача надійшли письмові пояснення, у яких остання, посилаючись на раніше наведені обставини, зазначила, що відповідно до п. 3.5. договору сторони окремо погодили, що у випадку користування позичальником кредитом (траншем) понад строк, встановлений відповідно до п. 1.15. договору або додатковими угодами між сторонами, зобовязання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом (траншем), при цьому у випадку, якщо відсоткова ставка за користування кредитом (траншем) що встановлена відповідно до п. 1.15. цього договору менша, ніж 1,75%, то правила нарахування процентів за відсотковою ставкою, визначеною відповідно до п. 1.15. договору скасовуються з першого дня прострочення кредитом (траншем) і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом (траншем), а саме 1,75% за кожен день користування кредитом (траншем), починаючи з першого дня прострочення строкового повернення кредиту (траншу) і до дня повного повернення кредиту (траншу). З детального розрахунку заборгованості, що долучається до цих пояснень, вбачається, що за період з 16.02.2020 (дата підписання акцепту оферти від 16.02.2020) по 17.03.2020 (орієнтовний строк повернення поточного кредиту - 7 траншу) відповідачу нараховувались відсотки відповідно до п. 1.15. договору в розмірі 1,225% за кожень день користування кредитом. Починаючи з першого дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту - траншу 7, тобто з 18.03.2020, відсотки нараховувались відповідно до п. 3.5. договору, де обумовлено збільшення процентної ставки до 1,75% на день. Отже, відсотки нараховувались відповідно до умов договору № 0977226008, погодженим з відповідачем. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 15.07.2025 дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Патраманським І.І. та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 07.08.2025. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві, відзиві та поясненнях на підставі поданих доказів. Вказала, що відсотки відповідачу нараховувались правомірно відповідно до умов договору, зокрема, п. 3.5. договору позики. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково щодо заборгованості в розмірі 10000 грн за тілом кредиту та 3675 грн за процентами в межах погодженого сторонами 30-денного строку кредитування за процентною ставкою 1,225% на день. Зазначила, що нарахування відсотків поза межами строку кредитування передбачено спеціальною нормою статті 625 ЦК України, водночас, позивач вимог про стягнення коштів, нарахованих в порядку статті 625 ЦК України не заявляв, а відтак його позовні вимоги в частині нарахованих відсотків є необгрунтованими. Фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи. Порядок і умови надання грошових коштів у позику на умовах фінансового кредиту у ТОВ «Інфінас» врегульовано правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Інфінанс» (далі Правила) (а.с. 9-18). Пунктом 3 Правил визначено умови фінансового кредиту. Так, фінансовий кредит надається на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (кредитами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців (п.п.3.1., 3.2.). Максимальна сума кредиту становить 20000 грн (п.п. 3.3.). Загальні умови надання першого та наступного кредиту (траншу): 1-й транш до 30 календарних днів з максимальною відсотковою ставкою 1,75% в день після укладення і підписання договору, 2-й та наступні транші (кредити) до 30 календарних днів з максимальною відсотковою ставкою 1,75% в день після укладення правочину на отримання наступного траншу в рамках договору в разі відсутності боргу за попереднім траншем (п.п. 3.4.). Строк користування останнім траншем не може перевищувати строк дії договору (п.3.5.). Пунктом 4 Правил визначено порядок звернення та отримання фінансового кредиту. Пунктом 7 Правил визначено порядок нарахування відсотків, повернення (погашення) кредиту. Відсотки за користування поточною сумою фінансового кредиту нараховуються на суму фінансового кредиту з дня отримання включно по день повернення включно (п.п. 7.1.). Повернення заборгованості здійснюється одним платежем по закінченні строку поточного кредиту (траншу), встановленого в договорі (п.п. 7.4.). Порядок зміни/продовження строку дії фінансового кредиту визначено пунктом 8 Правил. Строк користування другим та наступним кредитами (траншами) може бути змінений/продовжений на строк, що відповідає кількості днів діючого кредиту (траншу). Продовження строку дії кожного з кредитів (траншів) здійснюється в разі дотримання наступних передумов: на момент продовження строку поточного кредиту (траншу) строк дії договору не закінчився, повністю сплачено нараховані відсотки за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту (п.п. 8.3.). Пунктом 9 правил визначено порядок надання наступних кредитів (траншів) позичальнику при умові підписаного договору. Товариство надає наступні транші (кредити) позичальнику за умови подання позичальником засобами ІТС електронної заявки, прийняття товариством рішення про надання наступного траншу кредиту, формування в особистому кабінеті оферти та акцептування позичальником оферти на отримання наступного траншу кредиту в рамках договору (п.п. 9.1.). Відповідальність передбачена п. 10 Правил. У разі прострочення позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом у повному обсязі позичальник самостійно нараховує та сплачує товариству , на його вимогу, пеню в розмірі 1,75% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п.п. 10.2.). 30.11.2019 [PERSON] , ознайомившись з правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Інфінанс», уклала з ТОВ «Інфінанс» договір про надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту,№ 0977226008 (далі Договір позики) (а.с. 4-7). Факт укладення зазначеного договору визнається сторонами. Відповідно до п. 1.2. Договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступного траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступного траншів кредиту. Згідно з п. 1.5. Договору позики загальний (максимальний) розмір кредитної лінії 20000 грн. Відповідно до п. 1.6. Договору позики сторони погодили наступні загальні умови: максимальний строк користування кредитом (траншем) 30 календарних днів, діючий ліміт кредиту 20000 грн, максимальна відсоткова ставка 1,75% в день. Розмір відсотків за один день користування кредитом (траншем) та річна відсоткова ставка визначаються сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступного траншів кредиту. Пунктом 1.7. Договору позики передбачено, що протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватись діючим лімітом кредиту, які позичальник зобов`язаний повернути товариству в рамках надання кредиту на умовах договору та правил. Відповідно до п. 1.15. Договору позики розмір кредиту (траншу), строк користування кредитом (траншем), вартість кредиту (траншу) у грошовому вираженні, реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) визначається сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступного траншів кредиту. Згідно з п. 3.3. Договору позики строк користування поточним кредитом (траншем) може бути змінений виключно за умови попередньої сплати відсотків за фактичну кількість днів користування поточним кредитом. Відповідно до п. 3.5. Договору позики сторони окремо погодили, що у випадку користування позичальником кредитом (траншем) понад строк, встановлений відповідно до п. 1.15. договору або додатковими угодами між сторонами, зобовязання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом (траншем), при цьому у випадку, якщо відсоткова ставка за користування кредитом (траншем) що встановлена відповідно до п. 1.15. цього договору менша, ніж 1,75%, то правила нарахування процентів за відсотковою ставкою, визначеною відповідно до п. 1.15. договору скасовуються з першого дня прострочення кредитом (траншем) і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом (траншем), а саме 1,75% за кожен день користування кредитом (траншем), починаючи з першого дня прострочення строкового повернення кредиту (траншу) і до дня повного повернення кредиту (траншу). Згідно з п. 5.3. Договору позики у разі прострочення позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом частково/або у повному обсязі позичальник самостійно нараховує та сплачує товариству , на його вимогу, пеню в розмірі 1,75% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. 16.02.2020 відповідачкою підписано пропозиція та акцепт оферти на отримання 7 траншу кредиту згідно заявки-анкети № 2628565595 від 16.02.2020 в рамках договору про надання позики № 0977226008 від 30.11.2019, за умовами якої відповідачка отримала кредит в розмірі 10000 грн строком на 30 днів під відсоткову ставку 1,225% в день (а.с. 7 зворот 8). Зазначені кошти, як вбачається із позовної заяви, відповідачкою не повернуто. Дані обставини визнаються сторонами. Згідно із розрахунком заборгованості, здійсненим ТОВ «Інфінанс», заборгованість відповідачки за кредитним договором станом 14.07.2021 склала 98497,50 грн, з яких: за тілом кредиту 10000 грн, за відсотками 88497,50 грн. Заборгованість нарахована за 515 днів користування кредитом (а.с. 20 зворот). 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у т.ч. за договором позики № 0977226008 від 30.11.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] (а.с. 23-28). Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненим ТОВ «Вердикт Капітал», заборгованість відповідачки за кредитним договором станом 10.01.2023 склала 186697,50 грн, з яких: за тілом кредиту 10000 грн, за відсотками 176697,50 грн. Як вбачається із зазначеного розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» нарахувало за вказаним договором позики відсотки за користування кредитом за 504 дні за період з 14.07.2021 по 29.11.2022 (а.с. 21). 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до боржників, у т.ч. за договором позики № 0977226008 від 30.11.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] (а.с. 29-34). Відповідно до розрахунків заборгованості, здійсненим ТОВ «Коллект Центр», заборгованість відповідачки за кредитним договором станом 08.04.2024 склала 186697,50 грн, з яких: за тілом кредиту 10000 грн, за відсотками 176697,50 грн. Як вбачається із зазначених розрахунків за період з 16.02.2020 по 17.03.2020 відповідачу нараховувались відсотки в розмірі 1,225% за кожень день користування кредитом. Починаючи з 18.03.2020 по 29.11.2022, відсотки нараховувались за процентною ставкою до 1,75% на день (а.с. 22, 101-106). Відповідно до позовної заяви позивач, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 30.11.2019 № 0977226008 у розмірі 120044 грн, з яких: за тілом кредиту 10000 грн, за відсотками 110044 грн (а.с. 1-6). Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~положень ст.\~638\~ЦК України\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними\~умовами договору\~є умови\~про предмет\~договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 639\~ЦК України\~передбачено,\~що договір\~може бути\~укладений у\~будь-якій\~формі,\~якщо вимоги\~щодо форми\~договору не\~встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно ст. 1046 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до положень ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначено Законом України "Про споживче кредитування". Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом. Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково - касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними\~Законом України\~"Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених\~Законом України\~"Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 14 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Визначення кредитодавцем можливості укладення договору про споживчий кредит здійснюється на підставі відповідного запиту (заяви) споживача, у тому числі з використанням засобів дистанційного зв`язку, та оцінки кредитоспроможності споживача. Перелік умов,\~які мають\~бути зазначені\~в договорі\~про споживчий\~кредит наведено\~в ч.\~1\~ст.\~12\~Закону України\~"Про\~споживче кредитування".\~Зокрема,\~п.\~10,\~11\~ч.\~1\~цієї статті\~визначено,\~що в\~договорі про\~споживчий кредит\~зазначаються порядок\~повернення кредиту\~та сплати\~процентів за\~користування споживчим\~кредитом,\~включно із\~кількістю платежів,\~їх розміром\~та періодичністю\~внесення,\~у вигляді\~графіка платежів\~(у\~разі кредитування\~у вигляді\~кредитування рахунку,\~кредитної лінії\~графік платежів\~може не\~надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 513, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Судом встановлено, що між ТОВ «Інфінанс» та відповідачкою було укладено договір позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, про відкриття кредитної лінії із кредитним лімітом 20000 грн, в межах якої протягом строку дії цього договору в 36 місяців позичальник мав можливість отримати необмежену кількість кредитів (траншів) із строком кредитування до 30 календарних днів із максимальною відсотковою ставкою 1,75% річних. В період з 30.11.2019 по 24.01.2020 відповідачка отримала 6 кредитів (траншів), які було повернуто позикодавцю. 16.02.2020 відповідачка отримала 7-й кредит (транш), який позикодавцю повернуто не було. Вказані обставини визнаються сторонами. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладання 19.11.2019 між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] договору позики № 0977226008, за яким відповідно до пропозиції та акцепту оферти на отримання 7 траншу кредиту згідно заявки-анкети № 2628565595 від 16.02.2020 останній було надано кредит в розмірі 10000 грн, який вона не повернула позикодавцю. Крім цього, суд, перевіривши договори факторингу та відступлення прав вимоги, вважає, що вони відповідають вимогам цивільного законодавства, отже доходить висновку про правомірність переходу прав вимоги до [PERSON] від ТОВ «Інфінанс» до ТОВ «Вердикт Капітал» та, в подальшому, до ТОВ «Коллект Центр». Отже, суд вважає доведеним обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту. Водночас суд не погоджується із розрахунком заборгованості за процентами, наданим позивачем, виходячи з наступного. Укладений між ТОВ «Інфінанс» та відповідачкою договір позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, від 19.11.2019 № 0977226008 є рамковою угодою про відкриття кредитної лінії із кредитним лімітом 20000 грн із строком дії угоди протягом 36 місяців, в межах строку дії якої позичальник мав можливість отримати необмежену кількість кредитів (траншів) із окремо визначеними умовами, що передбачено п. 1.15. договору. Так, відповідно до пропозиції та акцепту оферти на отримання 7 траншу кредиту згідно заявки-анкети № 2628565595 від 16.02.2020, сторони погодили надання кредиту в розмірі 10000 грн із строком кредитування 30 календарних днів та процентною ставкою 1,225% на день. Зазначений кредит (транш) позикодавцю повернуто не було. Враховуючи неповернення кредиту (траншу), кредитодавець нарахував проценти за період з 16.02.2020 по 14.07.2021, тобто за 515 днів, в розмірі 88497,50 грн. В подальшому ТОВ «Інфінанс» відступило свої права вимоги за вказаним договором позики ТОВ «Вердикт Капітал», яке в свою чергу нарахувало відповідачці відсотки за період з 14.07.2021 по 29.11.2022, тобто за 504 дні, в розмірі 88200 грн. Саме з приводу розміру нарахованих відсотків між сторонами існує спір. Представник позивача, посилаючись на п. 3.5. договору позики, вказав в судовому засіданні на правомірність нарахування відсотків. Водночас, представник відповідача, посилаючись на умови пропозиції та акцепту оферти на отримання 7 траншу кредиту, зазначила про неправомірність нарахування відсотків, оскільки більша частина відсотків нарахована поза межами погодженого сторонами строку кредитування. Вирішуючи даний спір суд звертає увагу сторін на усталену практику Верховного Суду щодо вирішення спорів, пов`язаних із кредитуванням, правові висновки якого, відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) виклала такі правові висновки. Щодо змісту поняття «користування кредитом». За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає. Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 уточнила висновок висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Зокрема,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у п.\~141\~зазначеної постанови\~вказала,\~що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Висновки суду щодо суті спору та заявлених позовних вимог. \~ \~ \~ \~Отже, з урахуванням системного аналізу норм ЦК України, що регулюють правовідносини із надання грошових коштів у кредит (позику), та наведених правових висновків Верховного Суду, суд тлумачить умови положень договору позики № 0977226008 від 19.11.2019, укладеного між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] , в сукупності з умовами пропозиції та акцепту оферти на отримання 7 траншу кредиту згідно заявки-анкети № 2628565595 від 16.02.2020, та вважає, що відповідно до п. 1.15. договору позики у пропозиції та акцепті оферти на отримання 7 траншу кредиту згідно заявки-анкети № 2628565595 від 16.02.2020 сторонами погоджено сума кредиту, строк кредитування та процентна ставка за кредитом, яка нараховується відповідно до положень ст. 1048 ЦК України. Водночас, умови п. 3.5. договору позики № 0977226008 від 19.11.2019 щодо нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом є встановленою договором відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. Отже, частина нарахованих процентів в межах погодженого сторонами 30-денного строку кредитування за погодженою процентною ставкою 1,225% на день, що складає 3675 грн, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Водночас, щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідачки процентів, нарахованих за період понадстрокового користування кредитом (прострочення виконання зобов`язання), суд звертає увагу на те, що 24.12.2023 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг". Зазначеним законом пункт 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про споживче кредитування» викладено в такій редакції: «У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється\~від відповідальності\~перед кредитодавцем\~за таке\~прострочення.\~У тому\~числі,\~але не\~виключно,\~споживач у\~разі допущення\~такого прострочення\~звільняється від\~обов`язку сплати\~кредитодавцю неустойки\~(штрафу,\~пені)\~та інших\~платежів,\~передбачених договором\~про споживчий\~кредит за\~прострочення виконання\~(невиконання,\~часткове виконання)\~споживачем зобов`язань\~за таким\~договором. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем». З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» підлягають до часткового задоволення. Зокрема, з [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 0977226008 від 19.11.2019 у розмірі 13675 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 10000 грн, заборгованість за відсотками 3675 грн. Заборгованість за нарахованими процентами за понадстрокове користування позикою (прострочення виконання зобов`язань) в розмірі 106369 грн відповідно до п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", підлягають списанню кредитодавцем, а в даному випадку ТОВ «Коллект Центр» як правонаступником первісного кредитодавця. Розподіл процесуальних витрат. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору в розмірі 3028,00 грн, сплату якого підтверджено платіжною інструкцією від 19.04.2024 № 0427960138 (а.с. 73), та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 гривень, розмір яких підтверджує договором про надання правової допомоги від 02.01.2023 № 02-01/2023 (а.с.45-зворот-47), заявкою про надання юридичної допомоги від 01.03.2024 № 400 (а.с. 49), витягом з акту про надання юридичної допомоги № 4 від 08.03.2024 (а.с.50) та платіжною інструкцією від 15.03.2024 № 0421260000 (а.с. 48). Сторона відповідача заперечує щодо стягнення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, вважаючи їх розмір завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 11,39% від заявлених позовних вимог з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати на сплату судового збору в розмірі 344,89 грн.. Щодо витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Частиною другою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У статті 59 Конституції України\~закріплено право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; Верховний Суд у своїх постановах від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19, від 06.10.2022 у справі № 824/294/21 сформував правову позицію, за якою попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності. Верховний Суд за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial