Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Просто мані» (далі - ТОВ «ФК «Просто мані») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 23.03.2021 між ТОВ «ФК «Просто мані» та відповідачем було укладено договір № 23-03-21-01-27/6871 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до умов договору позивач надає позичальнику грошові кошти у розмірі 65000 грн., що на дату підписання цього договору становило 2348 доларів США 26 центів, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 15.01.2025 становить 87062 грн., яка складається з 40772,49 грн. - заборгованість за кредитом, 17684,94 грн. - заборгованість за відсотками, 19951,01 грн. - сума девальвації по тілу кредиту та 8653,69 грн. - сума девальвації на відсотки. Просив стягнути з відповідача зазначену вище заборгованість та судовий збір. 03.02.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 23.03.2021 [PERSON] звернувся до ТОВ «ФК «Просто мані» з заявою на отримання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до розділу 4 заяви [PERSON] доручив ТОВ «ФК «Просто мані» виплатити/сплатити, за рахунок отриманого ним кредиту: 57000 грн. [PERSON] на зазначені останнім реквізити; 4000 грн. приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кабаєвій А.А. та 4000 грн. ФОП [PERSON] 23.03.2021 між ТОВ «ФК «Просто мані» та [PERSON] укладено договір №23-03-21-01-27/6871 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до умов зазначеного договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 65000 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 54% річних та інші нараховані суми на умовах та в строки, встановлених цим договором. За домовленістю з метою встановлення однакових для сторін початкових даних при вирішенні питань щодо належного виконання договору, розрахунку кредитного ризику, розрахунку співвідношення між наданими грошовими коштами та вартістю майна, що передане в заставу, сторони погодили, що курс долару США, що встановлений НБУ складає 27,6871 грн. за 1 долар США. Відповідно до п. 1.2. договору від 23.03.2021 №23-03-21-01-27/6871 кредит наданий для створення бізнесу. Відповідно до п. 1.3. договору від 23.03.2021 №23-03-21-01-27/6871 в якості забезпечення своїх зобов`язань за цим договором позичальник надає в заставу кредитодавцю рухоме майно - транспортний засіб марки Hyundai, д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до п. 1. 4. договору від 23.03.2021 №23-03-21-01-27/6871 строк дії договору 365 днів, тобто з 23.03.2021 по 22.03.2022. У разі невиконання, неналежного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, сплати пені, штрафі та інших нарахувань, дія даного договору продовжується до повного виконання позичальником зобов`язань, включаючи день фактичного та повного розрахунку. Відповідно до п. 1.7. договору від 23.03.2021 №23-03-21-01-27/6871 реальна річна процентна ставка складає 54% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту складає 153,85% від суми кредиту (у процентному виразі) або 100003,84 грн. (у грошовому виразі). Проценти (відсотки) за користування кредитом - 53,85 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 35003,84 грн. (у грошовому виразі). Відповідно до п. 1. 8. договору від 23.03.2021 №23-03-21-01-27/6871 додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту: вартість послуг за вчинення нотаріальних дій - 4000 грн.; вартість послуг за встановлення обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля - 4000 грн.; вартість послуг за оренду обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля - 450 грн. за кожен місяць користування обладнанням; вартість послуг за вилучення обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля - 1450 грн. Відповідно до п. 1.8.5. договору від 23.03.2021 №23-03-21-01-27/6871 сторони домовились, що позичальник приймає на себе ризик девальвації національної валюти - гривні відносно іноземної валюти - долара США. У разі збільшення курсу (вартості) долара США, що встановлений НБУ, суму позики, відсотки, що підлягають сплаті позичальником на користь кредитодавця, збільшуються на суму девальвації гривні відносно до долара США. за формулою: СД=С*(К2-К1)/К1. Відповідно до п. 1.9. договору від 23.03.2021 №№ 23-03-21-01-27/6871 сума процентів та сума позики збільшена на девальвацію сплачується одночасно з поверненням позики та/або процентами за користування позикою відповідно до графіку платежів, визначених додатком №1 до договору. Сторони домовились, що при розрахунку відсотків за користування позикою береться до уваги курс продажу долара США, що встановлений Національним банком України. 23.03.2021 ТОВ «ФК «Просто мані» перерахувало: 57000 грн. на рахунок [PERSON] , призначення платежу: надання коштів у позики згідно договору №23-03-21-01-27/6871 від 23.03.2021; 4000 грн. на рахунок ФОП [PERSON] , призначення платежу: оплата за надання послуг згідно акту № 1 до договору №23-03-21-01 від 23.03.2021 за дорученням [PERSON] ; 4000 грн. приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кабаєвій А.А., призначення платежу: оплата за нотаріальне посвідчення згідно договору №23-03-21-01 від 23.03.2021 за дорученням [PERSON] 22.03.2022 між ТОВ «ФК «Просто мані» та [PERSON] укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до договору №23-03-21-01-27/6871 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідно до умов якого сторони доповнили п. 1.1. частиною другою, виклавши її в наступній редакції: «З урахуванням частково поверненої позичальником позики/кредиту загальна суми неповернутої позики/кредиту складає 60900,91 грн. станом на дату підписання сторонами договору №1 про внесення змін та доповнень від 22.03.2022 до цього договору». Також сторони виклали п. 1.5. договору № 23-03-21-01-27/6871 в новій редакції: «Строк дії договору: Кредит надається строком на 728 днів, тобто з 23.03.2021 по 21.03.2023». 21.03.2023 між ТОВ «ФК «Просто мані» та [PERSON] укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до договору № 23-03-21-01-27/6871 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідно до умов якого сторони доповнили п. 1.1. договору № 23-03-21-01-27/6871 частиною другою, виклавши її в наступній редакції: «З урахуванням частково поверненої позичальником позики/кредиту загальна суми неповернутої позики/кредиту складає 40977,87 грн. станом на дату підписання сторонами договору №1 про внесення змін та доповнень від 21.03.2023 до цього договору». Також сторони виклали п. 1.5. договору № 23-03-21-01-27/6871 в новій редакції: «Строк дії договору: Кредит надається строком на 1092 днів, тобто з 23.03.2021 по 20.03.2024. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, відповідач має заборгованість у розмірі 87062,13 грн., з яких 40772,49 грн. - заборгованість за кредитом, 17684,94 грн. - заборгованість за відсотками, 19951,01 грн. - сума девальвації по тілу кредиту та 8653,69 грн. - сума девальвації на відсотки. 20.11.2024 ТОВ «ФК «Просто мані» направило [PERSON] повідомлення - вимогу про сплату заборгованості у розмірі 87062,13 грн. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кошти в загальному розмірі 65000 грн. Відповідачем не заперечується отримання коштів та неналежне виконання зобов`язання щодо їхнього повернення. Згідно з приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 24-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Позивач здійснив нарахування заборгованості зі сплати відсотків в розмірі 17684,94 грн. за період з 23.03.2021 по 18.10.2024, тобто без урахування строку кредитування, який погоджено сторонами у договорі №2 про внесення змін та доповнень до договору №23-03-21-0-27/6871 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 23.03.2021. З огляду на зазначене, заборгованість зі сплати відсотків слід розрахувати в межах строку кредитування за період 23.03.2021 по 20.03.2024 з урахуванням процентів за користування позикою, визначених договором, та вирахуванням таких процентів, сплачених відповідачем. Таким чином, заборгованість із сплати відсотків становить 4414,50 грн. Отже, вимога позивача в частині стягнення заборгованості із сплати відсотків підлягає частковому задоволенню в сумі 4414,50 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення сум девальвації, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». У позовній заяві позивач просить стягнути заборгованість зі сплати суми девальвації на тіло кредиту у розмірі 19951,01 грн. та заборгованість зі сплати суми девальвації на відсотки у розмірі 8653,69 грн., тобто фактично позивач просить стягнути суму девальвації (курсову різницю). Відповідно до п. 1.9. договору від 23.03.2021 № 23-03-21-01-27/6871 сума процентів та сума позики збільшена на девальвацію сплачується одночасно з поверненням позики та/або процентами за користування позикою відповідно до графіку платежів, визначених додатком №1 до договору. Сторони домовились, що при розрахунку відсотків за користування позикою береться до уваги курс продажу долара США, що встановлений Національним банком України. Разом з тим, умовами договору від 23.03.2021 № 23-03-21-01-27/6871 сторони узгодили надання позики у національній валюті - гривні без її еквіваленту, визначеного в іноземній валюті (доларах США). Тому, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів також у національній валюті. На виконання умов договору позивач надав відповідачу позику у гривні, при цьому іноземна валюта у позику не надавалася, лише в позовній заяві зазаначається, що на дату підписання кредитного договору згідно з курсом Національного банку України сума кредиту складає 2348,26 доларів США. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого 10.08.2000 № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 №372, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів. До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті. Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: - датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; - датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; - датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; - датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період. Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Отже, курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) зроблено висновок про те, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Однак оскільки у цій справі позивачем надані відповідачу кредитні кошти в національній валюті (гривні) та у договорі між сторонами не визначено їх еквівалента в іноземній валюті (доларах США), тому підстав для стягнення сум девальвації (курсової різниці) немає. Враховуючи викладене, суд відмовляє у стягненні заборгованості зі сплати суми девальвації на тіло кредиту у розмірі 19951,01 грн. та заборгованість зі сплати суми девальвації на відсотки у розмірі 8653,69 грн., у зв`язку з необґрунтованістю вимог позивача. З урахуванням наданих доказів, суд вважає можливим стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 23.03.2021 № 23-03-21-01-27/6871 в сумі 45186,99 грн., яка складається з 40772,49 грн. - заборгованість за кредитом, 4414,50 грн. - заборгованість за відсотками. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (51,90%) в сумі 1571,53 грн. Щодо судових витрат на правничу (правову) допомогу суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частин 1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суду надано лише договір про надання правової допомоги від 03.07.2023 №01/03, укладеного між ТОВ «ФК «Просто Мані» та адвокатом Дейком Є.А., ордер на надання правної допомоги від 14.01.2024 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Водночас договір про надання правничої допомоги не містить посилання, в якій справі адвокатом Дейком Є.А. надається правнича допомога ТОВ «ФК «Просто Мані». При цьому позивачем не надано акту наданих послуг, складання якого є обов`язковим та передбачено п.4.3. договору від 03.07.2023 №01/03. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03.03.2021 по справі №379/1487/18, не може підлягати задоволенню заява щодо стягнення витрат на правову допомогу у разі неподання заявником всіх, передбачених законодавством документів для підтвердження понесення відповідних витрат, у тому числі й детальний опис робіт/послуг, виконаних адвокатом. Враховуючи викладене, вимога про відшкодування витрат на професійну правову допомогу задоволенню не підлягає

Outcome: partial