Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи\~органу опіки та піклування в особі Франківської районної адміністрації ЛМР про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових коштів на дітей. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 05.12.2016 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Від даного шлюбу, який зареєстровано 22 листопада 2002 року у Хідновицькій сільській раді Мостиського району Львівської області, актовий запис №5, у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що після розлучення між нею та відповідачем укладено договір про сплату на дітей від 16.07.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцком Т.Л., зареєстрованого в реєстрі за №961. Вказує, що з моменту розлучення відповідач фактично дітей не бачить, не спілкується з ними, не приймає участі у їх вихованні та оздоровленні, що негативно відображається на їх психологічному стані. Окрім цього, зазначає, що крім оплати аліментів на утримання дітей, іншої матеріальної допомоги не надає, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, зазначила, що фактично вихованням дітей займається її теперішній чоловік [PERSON] . Разом з тим, вказує, що діти періодично хворіють, проходять обстеження, оскільки діти проживають з нею, то всі додаткові витрати лягають на позивачку. Враховуючи вищевикладене, просить позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] та [PERSON] та стягнути додаткові кошти на дітей у розмірі 20\~000 грн. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили такий задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо позову, просив відмовити в задоволенні такого. Представник третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні підтримав позов щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] , просив задоволити в повному обсязі. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що сторони з 22.11.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05.12.2016 року. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 22.10.2009 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, [INFO] народився [PERSON] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21.08.2013 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, [INFO] народилася [PERSON] , батьком яких є відповідач [PERSON] , матір`ю - позивач [PERSON] . Судом встановлено та не заперечується сторонами, що починаючи з 2015 року діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору про сплату аліментів на дітей від 04.07.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , встановлено що між сторонами узгоджено суму аліментів на утримання сина [PERSON] та доньки [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 6\~000 грн., починаючи з 04 липня 2016 року до досягнення дітьми повноліття. Допитані судом свідки вказали, що батько у вихованні дітей участі не приймає, уваги дітям не приділяє, діти називають вітчима батьком, класний керівник та тренер жодного разу біологічного батька не бачили. В судовому засіданні суд заслухав думку неповнолітнього сина сторін [PERSON] , який підтримав позов щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, вказуючи, що таке рішення буде відповідати її інтересам. За її словами батько не бере участі у його житті, виховує його вітчим. Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради надано суду висновок від 17.06.2025 року № 260001-вих-87649 за яким орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків, характеру таких дій, їх особи та інших обставин справи. Адже питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Адже позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Близький за змістом висновок про те, що: «Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини» викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20). Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування та пропорційність якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків або свідомого нехтування ними, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано. Відповідно до висновку Франківської районної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав від 17 червня 2025 року № 260001-вих-87649, батько [PERSON] впродовж тривалого часу не спілкувався з дітьми, не брав участі у їх вихованні, не цікавився їх життям, здоров`ям, успіхами, фактично діти вважають батьком [PERSON] , а тому емоційний зв`язок між батьком та дітьми втрачений, в інтересах дітей орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та малолітньої [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що при опитуванні тренера з карате, [PERSON] , який тренує обох дітей, встановлено, що діти працьовиті, дисципліновані, регулярно відвідують тренування, особливу роль у вихованні відіграє їх вітчим [PERSON] , який постійно їх супроводжує до місця тренування та назад, підтримує морально та матеріально, а біологічного батька за 7 років тренувань, тренер не бачив жодного разу. Згідно з характеристики директора Ліцею №46 ім.В`ячеслава Чорновола, мати [PERSON] та вітчим [PERSON] , достатньо часу приділяють [PERSON] для її виховання, цікавляться про її успіхи у навчанні, до вітчима [PERSON] ставиться із відчуттям любові та поваги, біологічний батько не бере участі у вихованні дитини. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Франківській районній адміністрації, неповнолітній [PERSON] та малолітня [PERSON] , вказали, що з батьком не спілкуються та та хочуть щоб батька позбавили батьківських прав оскільки їх вихованням вже давно займається вітчим [PERSON] . Судом також встановлено, що відповідач добровільно та своєчасно сплачує аліменти на утримання дітей, заборгованість зі сплати аліментів, відсутня. Соціальний супровід сім`ї позивачки та дітей сторін не здійснюється. Посилання позивачки про те, що починаючи з 2016 року діти сторін [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю і вітчимом та не бачиться із відповідачем є такими, що не підтверджують пред`явлених позовних вимог. Не підтверджує доводів позивачки щодо цих обставин і показання свідків. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається, на думку позивачки лише вона, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, і як наслідок втратив цікавість до своїх дітей. Щодо вирішення питання про стягнення додаткових коштів на утримання дітей, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичні витрати на утримання дітей у заявленому розмірі. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі`встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,може бути визначено тількиу світліконкретних обставинсправи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Proninav.Ukraine)»,§ 23). Встановивши такі обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed