Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

У серпні 2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов зазначений позов, у якому позивач просив суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2024 року визначено головуючого у справі суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.08.2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Одночасно з цим зобов`язано виконавчий комітет Миколаївської міської ради надати до суду висновок щодо доцільності задоволення позовних вимог. Ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати від 20.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов визнав, проти його задоволення не заперечував. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради Батовська Ю.В. висловила думку, що позов підлягає задоволенню. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи. [PERSON] (мати дитини) [INFO] померла, відповідно до свідоцтва про смерть. [PERSON] (батько дитини) у заяві від 22.07.2024 року, яку посвідчено приватним нотаріусом миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Зідрашко О.І., зазначив, що не знаходить можливим утримувати та виховувати неповнолітнього сина - [PERSON] . Правові наслідки передбачені ст. 166 СК України йому роз`яснені та зрозумілі. Крім цього 20.12.2024 року у судовому засіданні [PERSON] також позов визнав та повідомив суду, що не має матеріальних коштів на утримання сина, який мешкає з бабусею [PERSON] . З матеріалів справи слідує що, [PERSON] (бабуся дитини) проживає за адресою: [ADDRESS] разом з онуком [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , навчається в 9 класі Миколаївської гімназії №39 ім. Ю.І. Макарова. У психолого-педагогічній характеристики крім іншого зазначено, що у [PERSON] , 2009 року народження, спостерігається достатній рівень розвитку розумових операцій аналізу та синтезу. Самооцінка, рівень тривожності в межах норми. З характеристики класного керівника [PERSON] слідує, що дитина проживає з бабусею [PERSON] та старшим братом, які приділяють належну увагу вихованню [PERSON] , постійно підтримують зв`язок з класним керівником, беруть активну участь у процесі навчання. Батько дитини не цікавиться шкільним життям сина: батьківські збори не відвідує, з класним керівником не зв`язується та не спілкується. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради №21855/02.02.01-22/06/14/24 від 21.11.2024 року слідує, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини: [PERSON] , [INFO] . У висновку також зазначено, що згідно характеристики з МРУП ГУНП в Миколаївській області за місцем проживання [PERSON] характеризується посередньо, останній зловживає алкогольними напоями. Також у висновку зазначено, 22.10.2024 року [PERSON] надав до служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради письмове пояснення, у якому зазначив, що хоче проживати з бабусею і вважає правильним позбавити батька його батьківських прав, адже він не приймає участі у його вихованні. Зазначив, що любить свою бабусю та брата та почуває себе з ними у безпеці та в атмосфері турботи та любові. Крім цього зазначено, що згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського Центру соціальних служб [PERSON] як свою сім`ю сприймає себе, брата та бабусю Раїсу. Має прив`язаність до брата . Стосунки з батьком емоційно дискомфортні, недружелюбні. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». У своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04 (§54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п. 78). У §100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09 вказано на те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач [PERSON] тривалий час не бере участі у утриманні та вихованні своєї дитини. У судовому засіданні 20 грудня 2024 року відповідач [PERSON] позов визнав, зазначив, що не має засобів щоб матеріально утримувати свого сина, однак підтримувати спілкування він бажає. Дитиною займається його бабуся. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.11.2024 року, [PERSON] , у вихованні та житті дитини участі не приймає, зловживає спиртними напоями. Тому орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його сина. На думку органу опіки та піклування, позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Під час розгляду справи судом за участі психолога з`ясовано думку дитини [PERSON] , який суду пояснив, що він іноді спілкується із своїм батьком, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно нього. На думку дитини поведінка батька стосовно нього не зміниться. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач протягом тривалого часу (з дати народження дитини) свідомо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно сина [PERSON] , що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо визнання відповідачем позову то суд зазначає, що в сімейному законодавстві закріплено принцип невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини. Суд, оцінивши відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України надані докази, вивчивши матеріали справи, вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] не піклується про свого сина [PERSON] , свідомо ухиляється від своїх обов`язків по його вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Відповідно зі статті 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1 211 грн 20 коп.

Outcome: approved