Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 17 жовтня 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в судовому засіданні посилалися на те, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . В період шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 27 жовтня 1995 року. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485. Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що квартиру за [ADDRESS] зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю. Позивачка звернулася до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 червня 2023 року по цивільній справі №201/4391/17 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково: визнано недійсним договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5234.1, скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена 19 грудня 2008 року на підставі договору довічного утримання від 21 листопада 2008 року ВМВ № 021104 реєстр № 15239. 02 травня 2024 року речове право [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 червня 2023 року по цивільній справі № 201/4391/17 припинено. Постановою від 28 вересня 2024 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І., [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру за [ADDRESS] у зв`язку з тим, що [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON] - заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336. Позивачка стверджує, що за життя з [PERSON] з 1995 року по 2016 рік Жовтневим відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції стягувалися аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та відповідно на протязі всіх років (1995 - 2016 рік) існувала значна заборгованість по сплаті аліментів, яка складалася: за період з 01 січня 2005 року по 01 листопада 2010 року - 4 558 гривень 06 копійок; за період з 15 серпня 2011 року по 31 червня 2015 року - 13 197 гривень 38 копійок, що підтверджувалося постановою Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 1995 року, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 1996 року, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-9189/11 від 01 грудня 2011 року, розрахунками заборгованості [PERSON] щодо аліментів Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 01 листопада 2010 року, 11 січня 2016 року. Позивач вважає, що [PERSON] було складено заповіт, згідно якого на користь [PERSON] заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим №4-336 та укладено договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5239, що підтверджує наявність ознак фіктивності вказаних правочинів, оскільки правочини було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися заповітом та договором довічного утримання, а лише для того щоб уникнути звернення стягнення на майно в зв`язку з існуванням значної заборгованість по сплаті аліментів. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачка вважає вказане протиправним і порушуючим її права, а тому і звернулася в суд з цим позовом. Позивачка вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати заповіт [PERSON] , згідно якого на користь [PERSON] заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336 недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказавши на його безпідставність та необґрунтованість. Надали відзив на позов, письмові заперечення, та звернув увагу суду на той факт, що судом вже розглядалася подібна справа між сторонами про визнання цього ж заповіту недійсним, де позивачці вже відмовлено в позові, заповіт визнано законним і правомірним, рішення набрало законної сили. На час укладання заповіту [PERSON] розумів значення своїх дій, дії нотаріуса та реєстраторі в були правильними і законними, а сама позивачка знала про існування заповіту ще до смерті батька і нічого не зробила для зміни становища, хоча регулярно спілкувалася з нею і батьком. Правильність і законність спірного заповіту підтверджена рішенням суду. Всі істотні умови спірних правочинів дотримані і виконані, письмове роз`яснення цього було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску при укладанні заповіту чи видачі свідоцтва про власність не було, ніхто в оману нікого не вводив, фіктивність заповіту відсутня. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе відповідач не брав і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдано. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Першої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в зверненні до суду проти задоволення позову заперечувала і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно [INFO] у віці 60 років помер батько позивачки - [PERSON] . В період шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 27 жовтня 1995 року. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року. Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що квартиру за [ADDRESS] зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю. [PERSON] був власником квартири за [ADDRESS] у житловому будинку літ. А-9, яка складається: 1-коридор, 2-коридор, 3-кладова, 4-кладова, 5-ваниа, 6-туалет, 7-кухня, 8-житдова, 9-житлова, І-балкон, житлова площа 33.1 кв. м., загальна площа 53.9 кв. м. в [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 червня 2023 року по цивільній справі №201/4391/17 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсній і скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом задоволено частково: визнано недійсним договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5234.1, скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка була здійснена 19 грудня 2008 року на підставі договору довічного утримання від 21 листопада 2008 року ВМВ № 021104 реєстр № 15239, посвідченого Першою дніпропетровською нотаріальною конторою (рішення набрало законної сили 19 грудня 2023 року). 02 травня 2024 року речове право [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 червня 2023 року по цивільній справі № 201/4391/17 припинено. Постановою від 28 вересня 2024 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І., [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру за [ADDRESS] у зв`язку з тим, що [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON] - заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336. За життя з [PERSON] з 1995 року по 2016 рік Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції стягувалися аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та відповідно на протязі всіх років (1995 - 2016 рік) існувала значна заборгованість по сплаті аліментів, яка складалася: за період з 01 січня 2005 року по 01 листопада 2010 року - 4 558 гривень 06 копійок; за період з 15 серпня 2011 року по 31 червня 2015 року - 13 197 гривень 38 копійок, що підтверджувалося постановою Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 1995 року, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 1996 року, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-9189/11 від 01 грудня 2011 року, розрахунками заборгованості [PERSON] щодо аліментів Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 01 листопада 2010 року, 11 січня 2016 року. [PERSON] було складено заповіт, згідно якого на користь [PERSON] заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим №4-336 та укладено договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5239, що підтверджує наявність ознак фіктивності вказаних правочинів, оскільки правочини було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися заповітом та договором довічного утримання, а лише для того щоб уникнути звернення стягнення на майно в зв`язку з існуванням значної заборгованість по сплаті аліментів. \~ \~ \~ \~Свої обставини позову позивач обгрунтовує наступними нормами. Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення учасника правочину має бути: вільним (формуватися за відсутністю тиску на психіку або особистість фізичної особи тощо в умовах, за яких особа може належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину, отримати уявлення про його характеристику, тощо); таким, що відповідає внутрішній волі, намірам суб`єктів правочину. Тому, у разі коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала його волевиявленню, правочин визнається недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути зазнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правовий може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, яс обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсних Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом (стаття 234 Цивільного кодексу України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 Цивільного кодексу України). За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлені що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсност заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (частина 2, 4 статті 1257 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Перебіг позовної давності зупиняється: якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан, разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення (стаття 263 Цивільного кодексу України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 Цивільного кодексу України). Встановлення карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 \~ \~ \~ \~з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України). У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (пункт 19 Розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України). Таким чином, сторона позивача вважає, що заповіт [PERSON] , згідно якого на користь [PERSON] заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим №4-336 є фіктивним так, як його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися заповітом. [PERSON] підтверджує, що нею не подано іншого позову до [PERSON] з тим самим предметом з тих самих підстав. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1 і 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Заповідач не може, позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Однак, на час відкриття спадщини - на дату смерті матері позивачки, остання не У відповідності до ст. 1257 ЦК України недійсним може бути визнаний заповіт, який «складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення або якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовуються тим, що, на думку позивача, заповіт складений батьком позивача та чоловіком відповідача - [PERSON] , померлим [INFO] , посвічений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. 21 лютого 2007 року за реєстровим № 4-336, є фіктивним, оскільки, був складений спадкодавцем без наміру створення правових наслідків, з метою уникнути сплати заборгованості по аліментам. З такими доводами, наведеними позивачкою в обґрунтування підстав позову, погодитись неможливо, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 161/11682/15-ц за змістом статті 194 Сімейного кодексу України від погашення заборгованості за аліментами боржника не може звільнити жодна обставина. У випадку смерті платника аліментів його спадкоємці за рахунок наявних активів спадкової маси зобов`язані погасити заборгованість за аліментами на дитину. Зазначене узгоджується також із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 199/5826/16-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 161/11682/15-ц та від 16 червня 2021 року у справі № 754/17704/18. Зі спадкоємця можна стягнути заборгованість з аліментів спадкодавця, але при цьому зобов`язання щодо відшкодування пені, 3 % річних та інфляційних витрат за прострочення сплати аліментів є відповідальністю боржника, не входять до складу спадщини, а тому підстав для стягнення таких штрафних санкцій зі спадкоємця боржника немає. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо заборгованості зі сплати аліментів можуть входити до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Разом з тим положення зазначеної правової норми застосовуються у випадку дотримання кредитором положень статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Частинами першою-третьою статті 1281 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, зі смертю боржника його зобов`язання з повернення боргів спадкодавця включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім цього, позивачка вже зверталась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту від 21 лютого 2007 року, складеного [PERSON] , посвічений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим №4-336, недійсним, яка була розглянута Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 201/2366/18. В зазначеному позові, [PERSON] обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, на її думку, що складення оскаржуваного заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , оскільки напис і підпис на заповіті значно відрізняються від дійсного підпису та почерку [PERSON] , що свідчить про підробку підпису та почерку на заповіті. 03 грудня 2021 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/2366/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. 13 квітня 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду зазначене рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року було залишено без змін. 08 вересня 2022 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року було залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, виходячи зі змісту позовної заяви, позивачка посилається лише на судове рішення у цивільній справі № 201/4391/17 про оскарження договору довічного утримання від 21 серпня 2008 року, залишаючи поза увагою вже розглянутий судом спір про визнання заповіту недійсним. Окрім цього, заповіт, який є одностороннім правочином, не може бути визнаний недійсним через ознаки його фіктивності. Так, Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) зазначив, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.». Враховуючи наведене, слід прийти до висновку, що односторонність та особистий характер заповіту як правочину, що унеможливлює застосування до заповіту наслідків фіктивності правочину, передбачених ст. 234 ЦК України. Сама правова природа заповіту, як правочину, виключає можливість вчинення спадкодавцем заповіту "без наміру створення правових наслідків", оскільки, правові наслідки самого заповіту виникають виключно у зв`язку зі смертю спадкодавця. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний правочин на даний момент є дійсними, після його вчинення і прийняття спадщини було здійснено відповідну державну реєстрацію. Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).… Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Оспорюваний правочини відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочини, предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Зазначений правочин був належним чином зареєстрований. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~ третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу заяви, позову), характер порушеного права заявника, позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з заявою, позовом, самостійно визначає у заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено заяву чи позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються вимоги заяви, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Згідно положень ч. 1-З ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. В цій справі зазначенні сподівання відповідачем не порушені. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно заповіту, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed