Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Гайворонський відділ державної виконавчої служби у Голованівському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів та стягнення сплачених аліментів. Просить суд припинити стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно за судовим наказом Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.10.2024 року, звільнити [PERSON] від сплати аліментів на утримання дитини - [PERSON] [INFO] , стягнутих за судовим наказом Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.10.2024 року в подальшому та від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по даному виконавчому провадженню, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені аліменти за ВП № 76615571 у розмірі 26012,06 гривень та судові витрати по справі. \~ Позивач\~в судовому\~засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково, а саме в частині припинення стягнення аліментів та звільнення від їх стягнення визнала повністю, в частині стягнення з неї 26012, 06 грн. заперечила. Представник Гайворонського відділу державної виконавчої служби у Голованівському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву в якій вказав, що копію позовної заяви отримав та просив розглянути справу у судовому засіданні на розсуд суду без його участі. Вислухавши пояснення позивача та відповідача вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається\~з матеріалів\~справи та\~встановлено судом\~ [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої було записано [PERSON] (а.с. 9). Судовим наказом Гайворонського районного\~суду Кіровоградської\~області від\~14 жовтня 2024 року встановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 11 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 травня 2025 року у цивільній справі № 385/1572/24 виключено відомості про [PERSON] як батька [PERSON] з актового запису №39 від 06 квітня 2011 року про народження [PERSON] вчиненого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гайворонського районного управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.11-12). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Так, способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 статті 18 Сімейного кодексу України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 121 Сімейного кодексу України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. За змістом статей 122 та 125 СК України, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених\~\~розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає. Відповідно до ч. 2 статті 197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо). При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом. Так, за правилами ч. 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 511/219/18. Відповідно до ч. 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, з огляду на те, що у рішенні Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.05.2025, що набуло чинності, в цивільній справі № 385/1572/25 за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батька дитини встановлено,\~що позивач [PERSON] не є біологічним батьком дитини [PERSON] [INFO] ,\~відомості про нього як про батька виключені з актового запису про народження дитини, тому це є обставиною, що має істотне значення та є підставою щодо припинення та звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідачки [PERSON] на утримання дитини [PERSON] [INFO] . Щодо заявленої позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачки сплачених ним на користь відповідачки аліментів у розмірі 26012,06 гривень, суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що за період із 14.10.2024 до 01.05.2025 у межах виконавчого провадження № 76615571 з примусового виконання виконавчого листа №385/1513/24 від 14.10.2024, виданого Гайворонським районним судом Кіровоградської області, нараховано та позивачем [PERSON] сплачено на користь [PERSON] аліменти в розмірі 26012 грн 06 коп. (а.с. 13) Частиною першою\~статті 1212 ЦК України\~передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз\~статті 1212 ЦК України\~і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону,\~\~ або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої\~статті 1215 ЦК України\~не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] отримувала аліменти на утримання дітей на підставі судового наказу виданого Гайворонським районним судом Кіровоградської області від 14.10.2024 у справі № 385/1513/24. Відповідно до\~статті 129-1 Конституції України\~судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За загальним правилом, передбаченим частиною першою\~статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої\~статті 1215 ЦК України\~свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. Цивільний кодекс України\~закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята\~статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень\~статті 179 СК України\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до\~Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Всупереч вимогам ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, позивачем [PERSON] не доведено жодними доказами, що сплачені ним аліменти витрачались не на утримання дітей. Крім того, враховуючи, що дитина відповідачки не має біологічно встановленого батька, який би виконував обов`язок щодо їх утримання, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та\~\~гармонійний розвиток. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої\~статті 179 СК України\~саме дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимога позивача про повернення сплачених на утримання дітей аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і\~статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення їх з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] як безпідставно набутих. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, зокрема, припинити та звільнити [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] [INFO] , визначених судовим наказом Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.10.2024 у цивільній справі № 385/1315/24. У\~задоволенні решти позовних вимог - необхідно відмовити. Заразом, відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки, у ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, відтак, з відповідачки підлягає стягненню судовий збір на користь відповідача в розмірі 2422 грн. 40 коп.

Outcome: partial