Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що за час шлюбу придбане майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме за відповідачем зареєстровані, зокрема, квартира загальною площею 84, 4 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; машиномісце 18, підвал перший рівень, загальною площею 20,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; машиномісце 18, підвал перший рівень, загальною площею 15,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; квартира загальною площею 241, 4 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 49,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 26,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 57,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; магазин загальною площею 274,6 кв.м., частка власності 1/2 за адресою [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,\~1651\~га за адресою Львівська область Пустомитівський район, хутір Волиця; земельна ділянка площею 2\~га за адресою Львівська область Городоцький район, с. Суховоля. Зазначає, що за нею зареєстрована квартира загальною площею 131, 8 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; житловий будинок з надвірними будівлями загальною площа 271, 5 за адресою [ADDRESS] . Крім нерухомого майна, за час шлюбу за спільні кошти подружжя ними було придбано автомобіль марки TESLA MODEL Х 2016\~р.н. [NUMBER] , 50 % частки в ТОВ «КУМПЕЛЬ КРАФТ -КІЛЬЦЕ», ??50% частки в ТОВ «ТОВАРИСТВО ЧОРНОГО ШОКОЛАДУ». Відтак, з урахуванням ст.60, ст.61, ст.63, ст.70, ст.71 СК України просить поділити вищезазначене майно як спільну сумісну власність подружжя. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 29.07.2020 провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що з заявленим позовом не погоджується, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Вважає, що [PERSON] за час шлюбу та до набуття майна із залежних, виключно від неї обставин, не працювала, підприємницької діяльності не вела, доходів не отримувала, а єдиним джерелом набуття майна були виключно кошти та праця його, відповідача. Таким чином, набуте майно є його особистою власністю. Запропонований позивачкою варіант розподілу, є необгрунтованим. У відповіді на відзив представник позивачки зазначає, що твердження у відзиві не відповідають фактичним обставинам справи. Шлюб між сторонами укладений в 1999 році, а розірваний в 2020 році. Майно, про яке позивачка зазначає, придбане за кошти, одержані позивачем та відповідачем в шлюбі, тому є спільною сумісною власністю. В ході су3дового процесу позивачкою подано заяву про зміну предмету позову, в яких вона просить залишити без розгляду позовні вимоги про поділ майна в частині: магазину загальною площею 274 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; житлового будинку загальною площею 271,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 2\~га за адресою: Львівська область Городоцький район, с. Суховоля та стягнення з відповідача 50 % частки в ТОВ «КУМПЕЛЬ КРАФТ -КІЛЬЦЕ», а також ??50% частки в ТОВ «ТОВАРИСТВО ЧОРНОГО ШОКОЛАДУ». У відзиві на заяву про зміну предмету позову відповідач зазначає, що і надалі не погоджується з позовними вимогами, аргументуючи свої заперечення як і раніше. В подальшому відповідачем подано зустрічну позовну заяву, в якій він, відповідач, просить визнати за ним право власності на квартиру загальною площею 84, 4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; машиномісце 18, підвал перший рівень, загальною площею 20,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; машиномісце 18, підвал перший рівень, загальною площею 15,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; квартиру загальною площею 241, 4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; ??гараж [NUMBER] загальною площею 26,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 49,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 57,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0.1652\~га. у Львівській області Пустомитівського району, хутiр Волиця, кадастровий номер 4623688200:01:005:011. Натомість за [PERSON] він, [PERSON] , просить визнати право власності на квартиру загальною площею 131, 8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з надвірними будівлями, загальна площа 271, 5кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Волиця, площею 0,25 га., кадастровий номер 4623688200:01:005:0131. Відповідач за первиинним позовом та позиивач за зустрічниим позовом [PERSON] також зазначає, що за час шлюбу набуто автомобіль марки TESLA MODEL Х 2016\~р.н. [NUMBER] та об?єкт незавершеного будівництва садибного будинку, із ступенем готовності будівництва - 100%, загальною орієнтовною площею 400 кв.м. та будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, використані при його будівництві, що розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер 4623688200:01:005:0131, за адресою: Львівська область, Пустомитівський р-н, с. Волиця. В подальшому, в ході судовиих засідань з розгляду справи, судом виключено вимоги з зустрічної позовної заяви щодо об"єкта - житлового будинку з надвірними будівлями, загальна площа 271, 5кв.м., за адресою: [ADDRESS] , оскільки сторони в судовому засіданні не змогли надати правовстановлюючі документи на дане майно та чіткі пояснення з приводу того, хто станом на час звернення до суду та розгляду справи судом, є власником даного будинку, на чиєму утриманні перебуває дане майно. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31.03.2022 прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя у цивільній справі №465/3995/20, клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової будівельно - технічної експертизи залишено без задоволення, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, визнано обов`язковою явку в судове засідання позивачки за первинним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) [PERSON] та відповідача за первинним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] для дачі ними особистиих пояснень з приводу обставин справи. В судовому засіданні позивачка та її представник надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. В судовому засіданні відповідач та його представник надали аналогічні пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву та в зустрічній позовній заяві, просять зустрічну позовну заяву задоволити в первиинному позові відмовиити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не заперечується учасниками судового процесу, що [PERSON] та [PERSON] 18.09.1999 уклали шлюб. За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта № 212378742 від 12.06.2020, квартира (реєстраційний номер майна 9297882) загальною площею 131,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , набута 24.12.2004 у власність [PERSON] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 20.12.2004. За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта №191753619 від 05.12.2019, машиномісце № [NUMBER] (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1144892946101) підвал перший рівень загальною площею 20,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , набуте [PERSON] у власність 04.01.2017. Згідно цієї ж довідки, машиномісце № [NUMBER] (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1144885946101) підвал перший рівень загальною площею 15,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , набуте [PERSON] у власність 04.01.2017. За вказаною довідкою, квартира (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1144875346101) загальною площею 241,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] набута 04.01.2017 у власність [PERSON] . Цією ж довідкою підтверджується, що нежитлове приміщення (реєстраційний номер майна 9574985) загальною площею 49,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , набуте 17.01.2005 у власність [PERSON] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення від 20.12.2004. Згідно цієї ж довідки, гараж (реєстраційний номер майна 9576131) загальною площею 26,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] набутий 17.01.2005 у власність [PERSON] . Вказаною довідкою також підтверджується, що нежитлове приміщення (реєстраційний номер майна 10025019) загальною площею 57,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] , набуте 28.02.2005 у власність [PERSON] . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення від 08.02.2005. З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що автомобіль марки TESLA модель MODEL X д.н.з. [NUMBER] зареєстрований 20.10.2016 на [PERSON] , як власника. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 29.11.2007, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,\~1651\~га за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Волиця. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 29.11.2007, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,\~25\~га за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Волиця. Згідно із свідоцтвом про право власності від 21.10.2008, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира загальною площею 147 м.кв. по [ADDRESS] . Отже, з досліджених в судовому засіданні документів щодо набуття права власності на спірне майно вбачається, що таке майно набуте у власність сторонами під час їх перебування у спільному шлюбі. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь - які документи та докази щодо стану об?єкту незавершеного будівництва, зокрема правовстановлюючих документів, садибного будинку, із ступенем готовності будівництва - 100%, загальною орієнтовною площею 400 кв.м. та будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, використані при його будівництві, що розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер 4623688200:01:005:0131, за адресою: Львівська область, Пустомитівський р-н, с. Волиця. Натомість судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02.09.2020 у цивільній справі №465/5304/19 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що був зареєстрований 18 вересня 1999 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис № 1720. Отже судом встановлено, що сторонии перебували у шлюбі з 18 вересня 1999 по 02.09.2020 і саме в цей період ними було придбано спірне майно. Згідно з пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року, у справі № 307/3489/18 (провадження № 61-13067св21). Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У даному спорі ні одна ні друга сторона не довели суду нележним чином тиих олбставин на які вони покликаються в частині одноосібного права власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Відповідно до звіту про вартість майна, складеного 10 червня 2021 року ФОП [PERSON] , середньостатистична вартість аналогічного автомобіля TESLA модель MODEL X, 2016 р.в., д.н.з. [NUMBER] , VIN код № [NUMBER] на дату оцінки складає 1496576, 00 грн. В матеріалах справи відсутні та стороною відповідача за первиинним позовом не надано інші документи, які б містили інформацію щодо вартості спірного автомобіля, чи свідчили, що вартість, яка зазначена у звіті є завищеною чи заниженою. Один із подружжя, який хоче припинити не право власності іншого з подружжя у спільному майні, а своє право на частку в майні, має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення його права власності на спірне майно. При цьому задоволення позовної вимоги про визнання за відповідачем [PERSON] права власності на спільне майно та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності не передбачає обов`язкове внесення на депозит суду суми компенсації (Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду, у справі 760/789/19 від 09 червня 2021 року). Частинами 1 та 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з частинами 1 та 2\~статті 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~ЄСПЛ від\~18\~липня 2006\~року №\~63566/00\~ «Проніна проти\~України (Pronina\~v.\~Ukraine)»,\~§ 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частною 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed