Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» у квітні 2025 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, постачання гарячої води, абонентське обслуговування з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, й пені. Позов мотивований тим, що з 01.05.2018 року КПВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є виконавцем надання комунальних послуг населенню, а саме з 01.05.2018 року до 31.10.2021 року з централізованого опалення та з центалізованого постачання гарячої води, з 01.11.2021 року, у зв`язку зі зміною законодавства, з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] є зареєстрованими мешканцями квартири [ADDRESS] , отримують послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, гарячої води, оскільки квартира [ADDRESS] , під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водо-постачання, при цьому не виконують зобов`язання по їх оплаті, чим спричинили позивачу, який є організацією, що забезпечує даний будинок в частині надання вказаних послуг, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі сплати станом на 01.03.2025 року за період з 01.05.2018 року по 28.02.2025 року, становить 109 362 грн. 73 коп., й складається із таких складових: заборгованість за період з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року з централізованого опалення - 28 344 грн. 57 коп., заборгованість з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року - 75 683 грн. 80 коп., заборгованість з постачання гарячої води - 4 673 грн. 59 коп., заборгованість за період з 01.11.2021 року з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії - 416 грн. 77 коп. й заборгованість з плати за абонентське обслуговування з постачання гарячої води - 244 грн. 00 коп. Окрім того позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (Договір цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київтеплоенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення у розмірі 6 077 грн. 68 коп. На вказану заборгованість Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» нараховано індекс інфляції та три відсотки річних. Так, на заборгованість за період з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року з централізованого опалення - 28 344 грн. 57 коп. нараховано індекс інфляції - 3 684 грн. 78 коп. й три відсотки річних - 917 грн. 89 коп., на заборгованість з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року - 75 683 грн. 80 коп. нараховано індекс інфляції - 7 931 грн. 48 коп. й три відсотки річних - 1 944 грн. 20 коп., пеня - 1 154 грн. 26 коп., на заборгованість з постачання гарячої води - 4 673 грн. 59 коп. нараховано індекс інфляції - 163 грн. 17 коп. й три відсотки річних - 57 грн. 02 коп., пеня - 31 грн. 54 коп., на заборгованість за період до 01.05.2018 року послуг з постачання централізованого опалення у розмірі 6 077 грн. 68 коп. нараховано індекс інфляції - 790 грн. 10 коп. й три відсотки річних - 196 грн. 82 коп. Загальна сума стягнення визначена КП «Київтеплоенерго» у 132 311 грн. 66 коп., що й стало підставою звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача Кононенко І.О., діючий на підставі довіреності від 25.02.2025 року (а.с.96), позовні вимоги підтримав з тих же підстав, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, пені, надав до суду в судовому засіданні 20.08.2025 року актуальну інформацію заборгованості відповідачів за період з 01.06.2018 року по 28.02.2025 року перед КП «Київтеплоенерго», зважаючи на те, що відповідачами сплачувались в ході розгляду справи кошти, зокрема, за постачання гарячої води - 4 673 грн. 59 коп., й наразі борг в цій частині вимоги є відсутнім, окрім того, відповідачами частково проведена оплата за централізоване опалення в сумі 7 244 грн. 66 коп. Зазначив, що відповідно до актуальної інформації станом на дату розгляду справи 20.08.2025 року загальна заборгованість відповідачів перед КП «Київтеплоенерго становить 113 084 грн. 82 коп., яка складається із таких складових: 96 783 грн. 71 коп. - заборгованість за надані послуги з централізованого опалення (21 099 грн. 91 коп.)/постачання теплової енергії (75 683 грн. 90 коп.), 416 грн. 77 коп. - заборгованості з платити за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, інфляційна складова боргу - 11 779 грн. 43 коп., 2 919 грн. 11 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості, 1 185 грн. 80 коп. - пеня. Проте заяву про уточнення позовних вимог у порядку п.2 ч.1 ст.49 ЦПК України позивачем не подано, а тому судом вирішується позов у первинно поданій редакції від 07.04.2025 року із ціною поову 132 311 грн. 66 коп. (а.с.1-7, 10-82). На питання суду представник позивача уточнив, що після подачі позову відповідачами сплачено 7 244 грн. 66 коп. за централізоване опалення одним платежем, 4 673 грн. 59 коп. за гаряче водопостачання, 244 грн. 00 коп., всього 12 162 грн. 25 коп. (а.с.116, 117). Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, й відповідно до розписки, написаною власноручно від 15.05.2025 року, про ознайомлення із матеріалами справи, отримання судової повістки, ухвали суду від 09.05.2025 року про відкриття провадження по справі, отримання копії позовної заяви, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав, що уповноважив представляти інтереси у цій справі [PERSON] , й покладається на позицію свого представника. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення відповідно до розписки зворотнього повідомлення рекомендованого листа, врученого за довіреністю 05.07.2025 року (а.с.91). Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , діючий на підставі довіреностей від 07.07.2025 року (а.с.93, 95), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Вважаючи, що відповідачі [PERSON] [PERSON] не є належними відповідачами, проте таку позицію не обгрунтовав, вказав, що [PERSON] , хоча й зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , проте не проживає у цій квартирі з 2016 року, оскільки мешкає за кордоном (Чехії). Київенерго встановлено у будинку лічильники, які перебувають на обліку, відповідач зняв з обліку лічильник й не примає показання, він же сплачує платежі в кінці опалювального сезону відповідно до показників лічильників за тепло та гарячу воду. Обізнаний про те, що мешканці будинку звертаються до суду із позовами про зобов`язання відповідача взяти на облік квартирні засоби обліку, проте він не звертався до суду із вимогою про взяття на облік лічильника, вважаючи непотрібним, оскільки він є правозахисником зі значним досвідом. Зазначає, що все, що нараховано за квартирними лічильниками води й тепла особисто він сплачує, востаннє 01.08.2025 року в сумі 8 167 грн., а перед цим 20.07.2025 року 7 244 грн. 56 коп., не вважав за потрібне щомісячно сплачувати кошти за надані послуги, оскільки тепло не надходить до його квартири, опалення майже не було, приблизно 15 градусів, тому він накопичував дрібні нарахування протягом строку й після опалювального сезону їх сплачував, а за всі інші комунальні послуги - до кінця року - за світло, холодну воду. На питання суду, на яких підставах відповідачі сплачували кошти зазначеними великими сумами 01.08.2025 року в сумі 8 167 грн., 20.07.2025 року 7 244 грн. 56 коп., вказав, що він отримав кошти від продажу квартири (мати померла, сестра продала квартиру), проте не вважає, що відповідачі мали будь-яку заборгованість перед позивачем. Відзиви на позов відповідачами [PERSON] , [PERSON] відповідно до ч.ч.1-7 ст.178 ЦПК України не подано, а тому суд відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Положенням ст.178 ЦПК України визначені вимоги до відзиву, правила подачі відзиву на позов.Так, у відзиві, відповідно до ч.1 ст.178 ЦПК України, відповідач викладає заперечення проти позову.Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (ч.4 ст.178 ЦПК України). Відповідно до ч.5 ст.178 ЦПК Укпраїни до відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч.7 ст.178 ЦПК України). Із матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до власноручно написаної розписки від 15.05.2025 року ознайомлений із матеріалами справи, отримав судову повістку, ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 09.05.2025 року про відкриття провадження по справі, призначення справи до розгляду на 12.08.2025 року 14 год.30 хв., також він отримав копію позовної заяви (а.с.50), як і відповідачка [PERSON] у належний спосіб повідомлена про час та місце розгляду справи згідно чинного законодавства - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення відповідно до розписки зворотнього повідомлення рекомендованого листа врученого за довіреністю 05.07.2025 року (а.с.91), й відповідно до ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 09.05.2025 року про відкриття провадження по справі, справа призначена до розгляду на 12.08.2025 року, відповідачам встановлено 15 - ти дений строк подачі відзиву на позов, який для відповідача [PERSON] сплив 30.05.2025 року, а для [PERSON] 20.07.2025 року, проте правом на відзив не скористались у порядку та строки визначені процесуальним законом. Тобто, досліджуючи дати постановлення судом ухвали про відкриття провадження по справі 09.05.2025 року та розписки відповідача [PERSON] від 15.05.2025 року, такий відповідач цікавився рухом справи, й на п`ятий, шостий день після відкриття провадження (09.05.2025) 15.05.2025, 16.05.2025 в приміщенні суду особисто знайомився з матеріалами справи відповідно до поданої ним заяви від 14.05.2025 року (а.с.92). Дії, реалізація процесуальних прав відповідачем [PERSON] свідчать про його дієздатність, а тому суд відхиляє доводи його представника [PERSON] , діючого на підставі довіреності від 07.07.2025 року (а.с.93), про те, що [PERSON] не розумів значення свої дій, з метою поновлення відповідачу строку для подачі доказів, окрім того, такі доводи також спростовуються нотаріально посвідченою довіреністю, наданою [PERSON] на представництво його інтересів в суді [PERSON] , оскільки його дієздатність встановлювалась нотаріусом при посвідченні довіреності (нотаріуси вчиняють таку нотаріальну дію, як засвідчення справжності підпису на документах (пункт 11 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншим документом, які унеможливлюють виникнення будьяких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Для нотаріуса встановити особу означає впевнитись, що перед ним дійсно та особа, яка зазначена в паспортному або іншому документі, поданому нею нотаріусу. Процедура встановлення особи передбачає ознайомлення нотаріуса з відповідним документом у присутності особи, яку необхідно встановити (Постанова КЦС ВС від 28 вересня 2022 року у справі № 520/8593/17), свідчить про введення представником відповідачів суду в оману, зловживання процесуальними правами на шкоду винесення правосудного рішення, в порушення принцип рівності іншої сторони у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява № 17748/91, п. 38), адже відповідачі, нереалізувавши процесуальні права на відзив та подачу доказів, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи завчасно за 1 та 2, відповідно, місяці до судового засідання, у порядку та строки визначені судом й законом, порушуть процесуальне право іншої сторини - позивача, бути обізнаним про докази, оскільки кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони, у тому числі, отримувати копії матеріалів справи та доказів, та отримувати належну нагоду брати участь у провадженні перед судом з метою коментувати чи спростовувати їх. Суд зазначає, що відповідно до відповідно до ч.1 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України). Представником відповідачів в судовому засіданні 12.08.2025 року поза межами стадії клопотань після пояснень по суті спору всупереч ст. 83, ч.ч.1-5 ст.127, ст.ст.182, 183, 174, 178, 191 ЦПК України в усній формі заявлено клопотання про подачу доказів, поновлення строку подачі доказів без підтверджуючих документів про поважність пропуску відповідачами строку подачі доказів до суду й без обґрунтування неможливість їх подання у визначений законом й судом строк з причин, що не залежали від відповідачів, а також за відсутності поданих доказів провчинення процесуальної дії (подана заява, документи), щодо якої пропущено строк (ч.4 ст.127 ЦПК України) (дночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк, адже судом встановлено, що відповідачі, як [PERSON] , так й [PERSON] , завчасно належним чином повідомлені судом про час та місце розгляду справи - рекомендованої поштою з повідомленням про вручення від 15.05.2025 року та 05.07.2025 року, відповідно, правом на відзив та подачу доказів за правилом ст.83, ст.178 ЦПК України не скористались, із заявою відповідно до правила ч.ч.1, 2, 4 ст.127 ЦПК України про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом й судом, не звертались, й у ході розгляду справи наданий суду для огляду консультативний висновок лікаря про визначений діагноз захворювання [PERSON] (представника відповідачів) із визначеним лікуванням: підшкірні ін`єкції 1 раз на 3 місяці, який не містив відомостей про те, що в період строку визначеного законом й судом про право сторони, й набутого права представника (07.07.2025 року) реалізувати процесуальні права на подачу відзиву та доказів, він перебував у закладі охорони здоров`я (стаціонарне лікувння), що перешкоджало йому у якості представника реалізувати такі права, й про зазначане суд не повідомив, окрім того, поважні причини пропущеного строку особисто відповідачами [PERSON] , [PERSON] ,не зазначено, суд встановив неможливість поновлення такого строку, зловживання процесуальними правами такою стороною. Міжнародні стандарти правосуддя в питанні неприпустимості зловживанням процесуальним правом "принцип неприпустимості зловживанням процесуальним правом" витікає із принципів змагальності, рівності та пропорційності, як елементів загального принципу верховенства права. Захищене статтею 6 ЄКПЛ право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони, у тому числі отримувати копії матеріалів справи та доказів, та отримувати належну нагоду брати участь у провадженні перед судом з метою коментувати чи спростовувати їх. Поведінка представника відповідачів [PERSON] в судовому засіданні, яка виражалась проявом явної зневаги до суду, його нецензурні вислови щодо головуючого судді, що зафіксовано звукозаписом судового засідання, вказує на прояв тиску на суд з метою ухвалення рішення на користь сторони, яку він представляє, що суперечать завданню цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з п. 2, 11 ч.3 ст.2 ЦПК України повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства. Пунктом 1 ч.2 ст.43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст. 44 ЦПК). За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. У процесуальних правовідносинах, намагаючись донести свою думку до суду, учасники судового процесу, їхні представники, інші особи мають ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, їхніх представників, суду, осіб, які не беруть участь у судовому процесі. Суд не повинен толерувати використання нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів, зокрема для надання характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям). Такі слова та символи не можна використовувати ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їхніх представників. Вказані дії є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє, і суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19), від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19 (провадження № 11-632заі19), від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21 (провадження № 11-64заі21), постанові Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 822/5962/15 (адміністративне провадження № К/9901/26387/20), ухвалі Верховного Суду від 07 березня 2025 року по справі № 754/15239/24.Відповідно, Верховний Суд звертає увагу, що учасник справи повинен користуватися процесуальними правами виключно в межах завдань цивільного судочинства, сприяючи суду у здійсненні правосуддя. Якщо такий учасник вчиняє процесуальну дію з іншою метою, зокрема, образити, принизити учасників судового процесу, їхніх представників, суд, висловити власні негативні емоції на їхні дії та рішення, він виходить за межі змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. Згідно до конвенційної практики ЄСПЛ суду з прав людини право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, які повинні також бути пропорційними, щоби законна мета застосованого обмеження не зводила нанівець зміст конвенційного права на суд. Право на доступ до суду повинно бути практичним і ефективним, що у світлі недопущення зловживання процесуальним правом також означає позитивний обов`язок держави, у тому числі суду, забезпечити ефективний розгляд справи після відкриття провадження у справі. Приклади конвенційної практики ЄСПЛ стосовно можливих заходів національних судів, спрямованих на унеможливлення зловживання процесуальним правом. Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (справи «Цихановський проти України», рішення ЄСПЛ від 6 вересня 2007 року, заява № 3572/03, та «Коновалов проти України», рішення від 18 жовтня 2007, заява № 13242/02). Право на суд не є абсолютним (справа «Голдер проти Великої Британії», рішення від 21 лютого 1975 року, справа «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції», рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року, справа «Станєв проти Болгарії» та інші. Обмеження права на доступ до правосуддя відповідатимуть п.1 ст.6 Конвенції за умови, що вони мають законну мету і що існує розумна співмірність між засобами, що використовуються, і поставленою метою (справа «Бруаль Гомес де ля Торре проти Іспанії», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року. Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (справа «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany), заява № 47636/99, рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року). Відповідно до ч.1 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.2 ст.83 ЦПК України), та якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України). Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст.83 ЦПК України). Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч.9 ст.83 ЦПК України). Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (ч.10 ст.83 ЦПК України). Відповідно до ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. § 2 ЦПК України визначені правила вирішення заяв з процесуальних питань. Відповідно до ст.182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом. Положенням ст.183 визначені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення Відповідно до ч.1 ст.183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, що вимагаються цим Кодексом. Вимога вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України. Іноземна юридична особа подає документ, що є доказом її правосуб`єктності за відповідним іноземним законом (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо). Відповідно до ч.4 ст.183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст.120 ЦПК України). Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. (ст.122 ЦПК України). Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. (ст.123 ЦПК України). Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події. (ч.4 ст.124 ЦПК України). Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку (ч.6 ст.124 ЦПК України). Статею 126 ЦПК України визначені наслідки пропущення процесуальних строків. Так, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони у цій справі завчасно повідомлені про розгляд справи судом, про що наявні відомості. Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 09.05.2025 року відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження із викликом в судове засідання сторін на 12.08.2025 року, в якому оголошувалась перерва до 20.08.2025 року 14.30 год., в якому судом продовжено розгляд справи за участі сторін із постановленням рішення, з підстави заявленого представником позивача клопотання щодо надання позивачем актуальної інформації про стан заборгованості відповідачів за надані житлово-комунальні послуги, зважаючи на усні доводи представника відповідачів про те, що відповідачами сплачувались кошти значними сумами у липні, серпні 2025 року, й починаючи з 2018 року, тобто за спірний період (01.05.2028 року по 31.10.2021 року), та з метою забезпечення об"єктивного вирішення спору. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. З 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладений Договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку №2 до цього договору (а.с.23, 24-25). Відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з 06.04.2001 року є зареєстрованими мешканцями квартири [ADDRESS] (а.с.10, 88), окрім вказаних відповідачів з 06.04.2001 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] (представник відповідачів). Як зареєстровані мешканці вказаної квартири, відповідачі [PERSON] , [PERSON] отримували послуги з централізованого опалення, наразі, у зв`язку зі зміною законодавства (з 01.11.2021 року), теплової енергії, постачання гарячої води, оскільки квартира [ADDRESS] , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, відповідно, відповідачі, є споживачами послуг з центрального опалення/постачання теплової енергії та гарячої води, при цьому не вцілому виконують зобов`язання по їх оплаті, чим спричинили позивачу, який є організацією, що забезпечує даний будинок в частині надання вказаних послуг, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати станом на 01.03.2025 року за період з 01.05.2018 року по 28.02.2025 року, про що позивачем надано розрахунок заборгованості. Так, із наданого КП «Київтеплоенерго» Розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, постачання гарячої води за особовим рахунком № [NUMBER] опалювальної площі квартири 129, 9 кв м, кількості зареєстрованих осіб (4), за діючим тарифом 1 654, 41 - централізованого опалення, постачання гарчої води - 97, 89 грн., який проведений за будинковим лічильником централізованого опалення (1 654, 41), за відсутності квартирного лічильника, та за показниками квартироного обліку гарячої води, вбачається, що за вказаний період по квартирі [ADDRESS] заборгованість становить 109 362 грн. 73 коп., й складається із таких складових: заборгованість за період з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року з централізованого опалення - 28 344 грн. 57 коп ., заборгованість з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року - 75 683 грн. 80 коп., заборгованість з постачання гарячої води - 4 673 грн. 59 коп., заборгованість за період з 01.11.2021 року з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії - 416 грн. 77 коп. й заборгованість з плати за абонентське обслуговування з постачання гарячої води - 244 грн. 00 коп. Окрім того позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (Договір цесії) від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київтеплоенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення води у розмірі 6 077 грн. 68 коп. (а.с.22). На вказану заборгованість КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» нараховано індекс інфляції та три відсотки річних. Так, на заборгованість за період з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року з централізованого опалення - 28 344 грн. 57 коп., нараховано індекс інфляції - 3 684 грн. 78 коп. й три відсотки річних - 917 грн. 89 коп., на заборгованість з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року - 75 683 грн. 80 коп., нарахованро індекс інфляції - 7 931 грн. 48 коп. й три відсотки річних - 1 944 грн. 20 коп., пеня - 1 154 грн. 26 коп., на заборгованість з постачання гарячої води - 4 673 грн. 59 коп., нарахована індекс інфляції - 163 грн. 17 коп. й три відсотки річних - 57 грн. 02 коп., пеня - 31 грн. 54 коп., на заборгованість за період до 01.05.2018 року послуг з постачання централізованого опалення у розмірі 6 077 грн. 68 коп. нараховано індекс інфляції - 790 грн. 10 коп., три відсотки річних - 196 грн. 82 коп. Загальна сума, яка позивачем пропонується до стягнення, 132 311 грн. 66 коп. (а.с.11-22). Відповідно до актуальної інформації, наданої в судовому засіданні 20.08.2025 року представником позивача, заборгованості відповідачів за період з 01.06.2018 року 28.02.2025 року перед ПАТ «Київтеплоенерго», зважаючи на те, що відповідачами сплачувались в ході розгляду справи кошти, зокрема, за постачання гарячої води - 4 673 грн. 59 коп., централізоване опалення - 7 244 грн. 66 коп., заборгованість відповідачів перед позивачем станом на час розгляду справи визначена в загальній суму 113 084 грн. 82 коп., яка складається із таких складових: 96 783 грн. 71 коп. - заборгованості за надані послуги з централізованого опалення (21 099 грн. 91 коп.)/постачання тепловоїх енергії (75 683 грн. 80 коп.), 416 грн. 77 коп. - заборгованості з платити за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, інфляційна складова боргу - 11 779 грн. 43 коп., 2 919 грн. 11 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості, 1 185 грн. 80 коп. - пеня (а.с.116, 117), й розмір такої заборгованості покладається в основу рішення до стягнення. Проте заяву про уточнення позовних вимог у порядку п.2 ч.1 ст.49 ЦПК України позивачем не подано, а тому судом вирішується позов у первинно поданій редакції від 07.04.2025 року із ціною поову 132 311 грн. 66 коп. (а.с.1-7, 10-82), що є наслідком для часткового задоволення позтвних вимог. Відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим, сЗакон України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно Законом України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Полодженням стаття 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено правила надання послуги з постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Згідно зі ст.ст.19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21 липня 2005 року № 630 (Правила). Відповідно до п.18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Також положеннями ст.ст. 66-68 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Відповідно, у спірних правовідносинах судом встановлено, що за період проживання відповідачів у вказаній квартирі позивачем як надавачем послуг в указаний період надавались послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Відповідачі щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату вказаних комунальних послуг із зазначенням суми, однак платежі здійснювалися не регулярно, що підтверджується як усними поясненнями представника відповідачів, який визнав, що платежі здійснювались раз на рік, після опалювального сезону, Розрахунком заборгованості за послуги централізованого опалення/постачання теплової енергії й постачання гарячої води, проведеного КП «Київтеплоенерго» за особовим рахунком № [NUMBER] опалювальної площі квартири 129, 9 кв м, кількості зареєстрованих осіб (4), за діючим тарифом 1 654, 41 - централізованого опалення, постачання гарчої води - 97, 89 грн., який проведений за будинковим лічильником централізованого опалення (1 654, 41), за відсутності квартирного лічильника, та за показниками квартироного обліку гарячої води, із якого вбачається, що оплати за централізоване опалення/постачання теплової енергії здійснювали відповідачами всупереч визначеного законом й підзаконним актами не щомісяця, а саме за спірний період з 05.2018 року по 03.2025 року у такі місяці: травень 2019 року - 1 600 грн., липень 2020 року - 4 157 грн. 53 коп., серпень 2021 року - 6 354 грн. 59 коп., липень 2022 року - 1 654 грн. 41 коп. (а.с.15-16), й після відкриття провадження по справі - серпень 2025 року - 7 244 грн. 66 коп. (а.с.116), що призвело до утворнення заборгованості за вказаний період, а тому суд відхляляє доводи представника відповідачів про те, що заборгованості за надані послуги централізованого опалення/постачання теплової енергії відповідачі не могли мати та не мають з огляду на обов"язок споживача сплачувати щомісячно. Так, судом надана оцінка доводів представника відповідача, який вказав, що відсутність вказаної заборгованості спростовує звітом, сформованим представником відповідачів [PERSON] , без підтверджуючих доказів, поданих до суду у порядку та строки, визначених законом, як неналежний й недопустимий. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, вимоги позову в частині нараховних інфляції за весь час прострочення, а також трьох відсотків річних від простроченої суми, підлягають задоволенню, адже встановлено, що заборгованість утворилась за період з 01.06.2018 року 28.02.2025 року станом на 01.03.2025 року в загальній суму 113 084 грн. 82 коп., яка складається із таких складових: 96 783 грн. 71 коп. - заборгованості за надані послуги з централізованого опалення (21 099 грн. 91 коп.)/постачання теплової енергії (75 683 грн. 80 коп.), 416 грн. 77 коп. - заборгованості з платити за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, інфляційної складової боргу - 11 779 грн. 43 коп., 2 919 грн. 11 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, (а.с.116, 117). Вимога позивача про стягнення пені у розмірі 1 185 грн. 80 коп., також, є обґрунтованою, яка заснована на положенні ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому підлягає задоволенню. Так, відповідно до ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Підставою виникнення зобов`язань є юридичний факт або юридична сукупність (фактичний склад), які породжують зобов`язання. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Інші усні доводи представника відповідачів Храброва Є.П. про невизнання позовних вимог, які не обгруновані й не забезпечені належними й допустимими доказами, суд відхиляє. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про заборгованість відповідачів за надані послуги за період з 01.06.2018 року 28.02.2025 року перед КП «Киівтеплоенерго» відповідно до актуальної інформації загальної заборгованості відповідачів перед позивачем станом на час розгляду справи 113 084 грн. 82 коп., яка складається із таких складових: 96 783 грн. 71 коп. - заборгованості за надані послуги з централізованого опалення (21 099 грн. 91 коп.)/постачання теплової енергії (75 683 грн. 80 коп.), 416 грн. 77 коп. - заборгованості з платити за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, інфляційної складової боргу - 11 779 грн. 43 коп., 2 919 грн. 11 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, 1 185 грн. 80 коп. - пені. Судом надана оцінка заперечень представника відповідача проти позову, висловлених в усних поясненнях у судовому засіданні, та вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки докази на спростування позовних вимог відповідачами до суду не подані у визначеному ЦПК України порядку та строки, тому не можуть бути прийняті судом, й спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Й зазначає також про таке. Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зареєстровані у житлі споживача особи несуть відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, натомість проживання відповідача в іншому місці, не звільняє від обов`язку сплати отриманих комунальних послуг, що відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній по справі 335/479/17. Дієздатні особи, відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. А тому доводи представника відповідачів про те, що відповідачка [PERSON] не проживає у квартирі з 2016 року у зв`язку із проживання за кордоном, суд відхиляє, як й про те, що визначені позивачем особи відповідачів не є належними, адже встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] є зареєстрованими мешканцями квартири, а тому є належними відповідачами, окрім того, відповідно до ЦПК України саме позивач визначає особу відповідача. Суд також відхиляє інші усні доводи представника відповідача з підстав їх непідтвердження належними, достаніми та допустимими доказами відповідно до ст.27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яким визначено порядок оформлення претензій споживачів, про те, що послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії надавалися неналежної якості, зокрема, зазнавив, що до квартири тепло не надходило, було близько 15 градусів тепла, й встановлення у квартирі, наявність, опломбування (акт про взяття на абонентський облік), повірку, щомісячне передавання відповідачами актуальних показників квартирних лічильників (засобів обліку) теплової енергії відповідно до Закону України «Про теплопостачання»,Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», про чого представник позивача заперечив та вказав, що відповідачі за спірний період часу не передавали щомісячні показники засобів обліку теплової енергії, а тому позивач нараховував послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії за загальнобудинковими показниками засобів обліку теплової енергії відповідно до опалювальної площі квартири, й із Розрахунку заборгованості, наданого до суду, не вбачається, що у квартирі відповідачів встановлений квартирий засіб обліку теплової енергії. Стаття 6 Закону України «Про теплопостачання» передбачає, що державна політика у сфері теплопостачання базується на принципах: зокрема, забезпечення захисту прав та інтересів споживачів; забезпечення впровадження засобів обліку і приладів регулювання споживання теплової енергії. Частина перша статті 4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» визначає, що оснащення окремих приміщень у будівлях вузлами розподільного обліку/приладами - розподілювачами теплової енергії та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та не потребує розроблення проектної документації, видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла розподільного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, оператором зовнішніх інженерних мереж, виконавцем відповідної послуги. На підставі частини четвертої статті 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» оператор зовнішніх інженерних мереж, виконавець комунальної послуги, інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальних послуг, зобов`язані приймати вузли обліку, встановлені відповідно до вимог цього Закону, на абонентський облік протягом 14 календарних днів, про що складається відповідний акт. Прийняття приладу обліку на абонентський облік здійснюється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. До прийняття порядку, яким мала бути встановлена процедура взяття на абонентський облік, а також здійснений перегляд інших нормативно-правових актів протягом 6 місяців з дня опублікування Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (02 серпня 2017 року), діяли Правила № 630. Пункт 10 Правил № 630 передбачав, що справляння плати за нормативами споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мали права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Відповідно до пункту 29 Правил № 630 споживач має право, зокрема, на установлення квартирних засобів обліку та взяття їх на абонентський облік; на періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку. Згідно із статтею 1 Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»: вузол обліку - комплекс пристроїв (у тому числі засобів вимірювальної техніки, що відповідають вимогам технічних регламентів), допоміжного обладнання та матеріалів до них, призначений для вимірювання спожитої теплової енергії та води, а також технічної реєстрації результатів такого вимірювання, включаючи засоби дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності); вузол розподільного обліку - вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів. Відповідно до частини сьомої статті 4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузли розподільного обліку теплової енергії у випадках, коли це технічно неможливо, не встановлюються. У такому разі для визначення обсягу теплової енергії, спожитої на потреби опалення, на всіх опалювальних приладах (крім розташованих у приміщеннях (місцях) загального користування багатоквартирних будинків) особами, визначеними частинами другою і третьою цієї статті, повинні бути встановлені прилади - розподілювачі теплової енергії, крім випадків, коли це економічно недоцільно. Модель приладу - розподілювача теплової енергії визначається власником (співвласниками) будівлі за погодженням з виконавцем комунальної послуги або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги. Усі опалювальні прилади при застосуванні вузлів розподільного обліку теплової енергії або приладів - розподілювачів теплової енергії обладнуються автоматичними регуляторами температури повітря у приміщенні відповідно до будівельних норм. Порядок визначення технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії та економічної доцільності встановлення приладів - розподілювачів теплової енергії затверджується Кабінетом Міністрів України. За наявності окремого відгалуження системи опалення у квартиру, інше житлове або нежитлове приміщення встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії для такої квартири (приміщення) є обов`язковим. Так, за відсутності доказів на спростування позовних вимог, заборгованість за надані послуги за період з 01.06.2018 року 28.02.2025 року становить 113 084 грн. 82 коп., яка складається із таких складових: 96 783 грн. 71 коп. - заборгованості за надані послуги з централізованого опалення (21 099 грн. 91 коп)/постачання теплової енергії (75 683 грн. 80 коп.), 416 грн. 77 коп. - заборгованість з платити за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, інфляційна складова боргу - 11 779 грн. 43 коп., 2 919 грн. 11 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості, 1 185 грн. 80 коп. - пеня, які визначені позивачем у розрахунку заборгованості станом на час розгляду справи з урахуванням сплачених відповідачами платежів у серпні 2025 року (а.с.11-21, 116-17), їх розрахунок (сума) відповідачем не спростовується належними, достатніми та допустими доказами, а саме лише посилання представника відповідачів на непогодження із позовом, не є доказом на спростування позовних вимог, адже обов`язок доказування покладається на сторін, й вказаного процесуального обов`язку по доказуванню відповідачами не досягнуто. Відповідачами не спростовано належними та допустимим доказами правильності нарахування КП «Київтеплоенерго» заборгованості за спірний період, а також не надано власного розрахунку заборгованості, й усні пояснення представника відповідачів про сплату комунальних полуг один раз на рік, після опалювального сезону, очевидно, вказують на порушення визначеного законом обов`язку споживача щомісячно сплачувати за отримані послуги централізованого опалення/постачання теплової енергії, адже закон покладає на споживача здійснювати оплату за отримані житлово-комунальні послуги щомісячно. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України) Відповідно, відповідачем до суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів про спростування позовних вимог. Інші усні доводи представника відповідадачів не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що вцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 3 028 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 1 514 грн. 00 коп. з кожного (3 028 грн. 00 коп. / 2 = 1 514 грн. 00 коп.). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 64, 66-68, 162 ЖК України, ст.ст. 526, 610, 625, 627, 630 Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: partial