Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним вище позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав. Посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.09.2023 року шлюб між ними було розірвано. [INFO] від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , батьком дитини є [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.02.2024 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частки від усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.10.2023 року до досягнення дитиною повноліття. На даний час відповідач ухиляється від виконання обов`язків щодо спільної малолітньої дитини, не займається її вихованням, не цікавиться її розвитком, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що полягає в тому, що останній не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не створює умов для отримання освіти, не виконує рішення про стягнення аліментів. Фактично донька перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, однак її власних коштів недостатньо для належного утримання дитини. Відповідно до листа Чернівецького ліцею №18 №02-03/162 від 19.08.2024 року [PERSON] , 25.11.2015 навчається в ліцеї з 01.09.2022 року. За період навчання показала себе як старання, дисциплінована учениця. Мати [PERSON] приймає участь у вихованні дитини, вчасно приводить та забирає дитину з ліцею, приймає участь у виховних заходах та батьківських зборах. Добровільні внески за дитину сплачувала мати. Батько [PERSON] з 01.09.2022 року по червень 2024 року ліцей відвідував декілька разів, на батьківські збори не приходив. Також, зазначила, що постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 липня 2023 року було визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП. Відповідач 16.06.2023 року о 18 годині 30 хвилин в [ADDRESS], здійснив постріли з пневматичної рушниці по балкону [PERSON] .. За вказане правопорушення на Відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривень в дохід держави. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2023 року було визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого статтею 173 КУпАП. 20 червня 2023 року, близько 08 години 40 хвилин [PERSON] , знаходячись у [ADDRESS] , здійснив постріл із пневматичної рушниці в бік [PERSON] . Крім цього, відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23.01.2024 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 26.11.2023 року Відповідач, перебуваючи за місцем проживання, вчинив психологічне насилля стосовно [PERSON] , а саме: принижував честь та гідність. При цьому, вказані дії були здійсненні у присутності спільної малолітньої дитини [PERSON] . У листі Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області №10619 від 21.07.2023 року повідомлено, що 15 липня 2023 року о 21 годині 11 хвилин надійшло повідомлення зі служби «102» від [PERSON] про те, що [PERSON] , [INFO] , необхідна медична допомога так, як у нього після приїзду з місця проведення бойових дій психічні відхилення, галюцинації. На місці події прибула бригада №17, для госпіталізації до медичного закладу по вул. Мусорського, 2, м.Чернівці з метою подальшого обстеження та лікування. Крім цього, 18 липня 2023 року позивач повторно звернулася до відділу поліції у зв`язку із тим, що відповідач за місцем проживання намагається вчинити самогубство. На місці події прибула бригада №17, для госпіталізації в медичний заклад по [ADDRESS] для подальшого обстеження та лікування. Також, 09 листопада 2023 року вона повторно звернулася до Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області з письмовою заявою про те, що [PERSON] з 29.07.2023 року перебуває в центрі реабілітації «Ренесанс», що розташований за адресою: [ADDRESS] та лікується від наркозалежності та провести з останнім профілактичну бесіду з приводу того, щоб не наражав на небезпеку мене та спільну малолітню дитину. 08.05.2024 року за її заявою ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області було внесено відомості до ЄРДР про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України. Ще одним підтвердженням того, що відповідач байдуже ставиться до дитини є те, що ним без дозволу органу опіки та піклування було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , незважаючи на те, що місце проживання доньки було зареєстроване у вказаному житловому приміщенні. У зв`язку з зазначеним вона вимушена була оспорювати договір у судовому порядку. Зважаючи на наведене, вважає, що наявні підстави у відповідності до п.2 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Просила позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 11.02.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. 17.04.2025 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Від позивача надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності. Позов підтримала. Не заперечує щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином за зареєстрованим місцем проживання був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, у поданій до суду заяві просила розглянути справу у її відсутності. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази у справі, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.09.2023 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02.08.2011 року Чернівецьким міським управлінням юстиції, актовий запис №1180 (а.с.10-11). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції від 01.12.2015 року, від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народилася донька - [PERSON] (а.с.9). Батьком дитини зазначено [PERSON] . Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.02.2024 року, з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] алімента на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі частині від всіх видів його доходів щомісячно, але не менша 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 09.10.2023 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.12-13). Своїх обов`язків по сплатів аліментів на утримання дитини відповідач належним чином не виконував. 09.05.2024 року до ЄРДР за заявою [PERSON] були внесені відомості про кримінальне провадження №12024263020000486 відносно [PERSON] за ч.1 ст.164 КК України (а.с.30). Із дослідженої судом довідки ПМД №2 від 07.08.2024 року встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] знаходиться на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка». За медичною допомогою до КНП «Міська дитяча поліклініка» до лікаря-педіатра звертається мати [PERSON] (а.с.29). Окрім того, встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду від 11.03.2024 року було задоволено позов [PERSON] . Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 12 вересня 2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко Мариною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 2536, з тих підстав, що його укладено без надання дозволу органу опіки та піклування ЧМР, оскільки у квартирі зареєстрована малолітня дитина, батьком якої є дарувальник (а.с.41-45). Також, судом було досліджено висновок практичного психолога-консультанта за результатами проходження психологічної діагностики [PERSON] від 10.09.2024 року. Зазначеним висновком встановлено, що взаємодія [PERSON] з донькою [PERSON] характеризується емоційною відстороненістю, недостатньою залученістю у вихованні та відсутністю стабільної підтримки. [PERSON] , вже відчуває себе самостійною, позбавленою емоційного контакту з батьком, що негативно впливає на її самооцінку та загальний психологічний стан. Спостерігається ознаки тривожності та емоційної ізоляції, які можуть мати тривалі наслідки для її емоційного розвитку. Непослідовність у виховних підходах батька, його байдужість до потреб доньки та відсутність активної участі в її житті створюють ситуацію, за якої [PERSON] не отримує належної підтримки від батька, без якої важко забезпечити здоровий емоційний розвиток. Такі умови можуть призводити до затримки у формуванні соціальних навичок, труднощів у самовираженні та встановленні довірливих відносин у майбутньому. З огляду на виявлені проблеми у стосунках між батьком і дитиною, рекомендовано звернути увагу на необхідність перегляду батьківської ролі в житті дівчинки, зокрема забезпечення умов, які сприятимуть її емоційному комфорту, стабільності та здоровому розвитку (а.с.49-56). Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На виконання вимог статті 19 СК України ухвалою суду від 11.02.2025 року було витребувано від Служби у справах дітей ЧМР письмовий висновок щодо суті розв`язання спору. 11.03.2023 року Службою у справах дітей Виконавчого комітету Чернівецької міської ради було складено висновок, відповідно до якого орган опіки та піклування не може визначити позицію з окресленого питання: доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав у зв`язку з неможливістю з`ясування причин відсутності батьківського піклування. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями ст.5 Сімейного кодексу України передбачено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною сьомою статті 7 СК України регламентовано, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року (далі-Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції з метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Згідно ст.27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала на те, що відповідач не проявляє зацікавленості в подальшій долі доньки, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Покладених на нього обов`язків відповідач не виконує, аліменти належним чином не сплачує, внаслідок чого відносно нього було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.164 КК України. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вищевказаних норм процесуального права, відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування вказаних позивачем обставин, які б свідчили про об`єктивні обставини, що унеможливлювали виконання ним своїх обов`язків по вихованню доньки. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved