Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку, в якому просив: визнати за [PERSON] , [INFO] , право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:035:0124 загальною площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу від 22 липня 2003 року, зареєстрованого у виконкомі Колонщинської сільської ради 22.07.2003 року за № 97, та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 18.11.2024 року, номер відомостей про речове право: 57670054, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3048330632227. Судові витрати залишити за позивачем. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що 25 листопада 1995 року між ним, [PERSON] , [INFO] та відповідачем по справі, [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб. 27 вересня 2002 року позивач звернувся з позовною заявою до Святошинського районного суду міста Києва про розірвання шлюбу з відповідачем, мотивуючи це тим, що у їх сім`ї постійно почали виникати сварки та скандали, подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Спільних дітей вони не мають. З весни 2002 року сторони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 2-3482/02 від 08.10.2002 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу були задоволені в повному обсязі. При цьому під час розгляду справи про розірвання шлюбу, відповідач позов визнала в повному обсязі, будь-яких майнових спорів у колишнього подружжя не виникало. Після розірвання шлюбу, позивач та відповідач почали жити кожен своїм життям, окремо одне від одного, всі матеріальні та побутові питання вони також вирішували самостійно, адже шлюб між ними фактично було розірвано і нічого спільного між собою вони не мали. Влаштовуючи своє особисте життя, позивач, за власні кошти, 22 липня 2003 року придбав земельну ділянку площею 0,060 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, садівницьке товариство «Медик, де в подальшому планував зводити садовий будинок. Кадастровий номер земельної ділянки: 3222782600:05:035:0124. В подальшому, 30.12.2006 року між позивачем та відповідачем було знову укладено шлюб та вони знову почали проживати однією сім`єю, вести спільне господарство до 2010 року. 09 лютого 2010 року Рішенням Макарівського районного суду Київської області у справі № 2-429/10 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Цього разу ініціатором розірвання шлюбу була саме відповідач по справі вказавши, що спочатку їх спільне життя з позивачем було нормальним, однак згодом через різність характерів, поглядів на життя, зраду чоловіка, вони припинили шлюбні відносини та проживають окремо. При цьому, під час спільного проживання позивач повідомляв відповідача про те, що після їх першого розлучення, він придбав у приватну власність земельну ділянку на території Колонщинської сільської ради, Макарівського району Київської області в садівничому товаристві «Медик», де в подальшому планує звести садовий будинок. Будь-яких прав на вказану земельну ділянку відповідач не заявляла, розуміючи, що будь-якої участі у її придбанні вона не брала і земельна ділянка була придбана виключно за кошти позивача. Крім того, після погіршення подружніх відносин, під час другого шлюбу, 16.03.2009 року відповідач, добровільно написала в нотаріуса заяву про те, що житловий будинок, який має будуватись на земельній ділянці на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, яка належить позивачу на праві власності - будується за особисті власні кошти позивача, а тому будь-яких прав відповідач на нього мати не буде. В період з лютого по листопад 2014 року позивач побудував за власні кошти на вищевказаній земельній ділянці садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який вів в експлуатацію та зареєстрував за собою право власності 22.11.2024 року. Отже виходячи з вищевикладеного, земельна ділянка з кадастровим номером 3222782600:05:035:0124 була придбана позивачем за власні кошти у 2003 році, тобто в період коли шлюб між позивачем та відповідачем фактично було розірвано рішенням суду, і саме юридична необізнаність позивача про час припинення шлюбу відповідно до ст. 44 КпШС, норми якого діяли на той час, стала причиною віднесення вказаної земельної ділянки до категорії спільного майна подружжя в його юридичному визначенні. Наразі, позивач не може вільно розпоряджатися належною йому земельною ділянкою, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимушений звернутися із позовом до суду про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку. Ухвалою суду від 26.03.2025 року позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.05.2025 року, яке в подальшому відкладено на 06.08.2025 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 27.05.2025 року від відповідача в особі її представника адвоката Живаги О.В. надійшов відзив, яким проти задоволення позовних вимог не заперечив. У відзиві відповідач зазначила, що повністю визнає той факт, що спірна земельна ділянка придбана за особисті кошти позивача та являється його особистою приватною власністю. Так само і житловий (садовий) будинок, що збудований на вказаній земельній ділянці являється особистою приватною власністю позивача. Ухвалою суду від 06.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні в цей же день. У судове засідання належним чином повідомлені сторони не з`явилися. Від представника позивача адвоката Прокопенка М.С. надійшла заява про підтримання позовних вимог, які просив задовольнити, справу розглянути у його та позивача відсутність. Від представника відповідача адвоката Живаги О.В. надійшла заява, в якій вказав, що проти задоволення позову не заперечує, врахувати обставини викладені у відзиві, справу просив розглянути за відсутності сторони відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25 листопада 1995 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 2-3482/02 від 08.10.2002 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу були задоволені в повному обсязі, шлюб розірвано, про що видано відповідне свідоцтво (а.с. 14, 15). Як вказав позивач та що не заперечила відповідач, після розірвання шлюбу, вони почали жити кожен своїм життям, окремо одне від одного, всі матеріальні та побутові питання вони також вирішували самостійно, адже шлюб між ними фактично було розірвано і нічого спільного між собою вони не мали. Влаштовуючи своє особисте життя, позивач, за власні кошти, 22 липня 2003 року придбав земельну ділянку площею 0,060 га, що розташована на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, садівницьке товариство «Медик», що підтверджується договором купівлі-продажу серії ВАМ № 454922 (а.с. 18), де в подальшому планував зводити садовий будинок. Кадастровий номер земельної ділянки: 3222782600:05:035:0124 (а.с. 19, 20). В подальшому, 30.12.2006 року між позивачем та відповідачем було знову укладено шлюб, який було зареєстровано відділом РАЦС Святошинського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 1990. Позивач з Відповідачем знову почали проживати однією сім`єю, вести спільне господарство до 2010 року. 09 лютого 2010 року Рішенням Макарівського районного суду Київської області у справі № 2-429/10 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що видано відповідне свідоцтво (а.с. 16, 17). Цього разу ініціатором розірвання шлюбу була саме. При цьому як зазначає позивач, під час спільного проживання він повідомляв відповідача про те, що після їх першого розлучення, він придбав у приватну власність земельну ділянку на території Колонщинської сільської ради, Макарівського району Київської області в садівничому товаристві «Медик», де в подальшому планує звести садовий будинок. Будь-яких прав на вказану земельну ділянку відповідач не заявляла, розуміючи, що будь-якої участі у її придбанні вона не брала і земельна ділянка була придбана виключно за кошти позивача. Крім того, 16.03.2009 року відповідач, добровільно написала в нотаріуса заяву про те, що житловий будинок, який має будуватись на земельній ділянці на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, яка належить позивачу на праві власності - будується за особисті власні кошти позивача та буде його особистою приватною власністю, а тому будь-яких прав відповідач на нього мати не буде (а.с. 27). В період з лютого по листопад 2014 року Позивач побудував за власні кошти на вищевказаній земельній ділянці садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який вів в експлуатацію та зареєстрував за собою право власності 22.11.2024 року (а.с. 22-26). При цьому, яка вказує позивач та що не заперечує відповідач, земельна ділянка з кадастровим номером 3222782600:05:035:0124 була придбана позивачем за власні кошти у 2003 році, тобто в період коли шлюб між позивачем та відповідачем фактично було розірвано рішенням суду, і саме юридична необізнаність позивача про час припинення шлюбу відповідно до ст. 44 КпШС, норми якого діяли на той час, стала причиною віднесення вказаної земельної ділянки до категорії спільного майна подружжя в його юридичному визначенні. Наразі, позивач не може вільно розпоряджатися належною йому земельною ділянкою, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, до є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є явними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, -окладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте -нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного вільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 2.9 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). З наведених вище доказів вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222782600:05:035:0124 загальною площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , хоча й була придбана під час шлюбу сторін з юридичної точки зору, але за особисті кошти позивача та в період фактично припинених шлюбних відносин, що відповідачем не заперечується, тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки встановлено наявність підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на вказану земельну ділянку. Судові витрати за клопотанням позивача з відповідача не стягуються.

Outcome: approved