Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У березні 2025 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зміну способу утримання аліментів та зобов`язання державної виконавчої служби здійснити розподіл утримання аліментів пропорційно між усіма стягувачами. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 16.06.2018 року, винесеної в межах виконавчого провадження №56403499, відкритого на підставі виконавчого листа №143/78/18 від 21.03.2018 року, виданого Погребищенським районним судом Вінницької області, звернуто стягнення на його доходи у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку на користь відповідачки на утримання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 19.01.2018 року до його повноліття. Постановою про відкриття виконавчого провадження №76820273 від 20.01.2025 року на підставі судового наказу №945/2082/24, виданого Буським районним судом Львівської області, із нього також стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їхніх дітей [PERSON] , 2018 року народження; [PERSON] , 2020 року народження; [PERSON] , 2022 року народження, у розмірі половини його заробітку, починаючи з 10.12.2024 року до досягнення дітьми повноліття. Наголошує на тому, що по двох виконавчих провадженнях із нього утримуються аліменти на чотирьох дітей у розмірі 83,3 відсотки від заробітку, розмір якого становить 20283 грн. 00 коп. і після відрахування податків та обов`язкових зборів йому залишається менше 15 відсотків заробітної плати, що суперечить положенням ч.1 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на наведені обставини, просить ухвалити рішення, яким змінити спосіб утримання аліментів з фіксованого відсотка на пропорційний розподіл в межах 50 відсотків від заробітної плати боржника на всіх дітей по 12,5 відсотка від заробітку боржника та зобов`язати державну виконавчу службу здійснити розподіл утримання аліментів пропорційно між усіма отримувачами з урахуванням встановленого законом обмеження щодо утримання аліментів не більше 50 відсотків доходу платника аліментів (а.с.2). Ухвалою судді від 10.04.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду із заявою від 24.07.2025 року, в якій він просить розгляд справи провести за його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити (а.с.43). Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася, а тому суд 05.08.2025 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 14.06.2018 року, винесеної в межах виконавчого провадження №56403499, відкритого на підставі виконавчого листа №143/78/18 від 21.03.2018 року, виданого Погребищенським районним судом Вінницької області (а.с.7), звернуто стягнення на його доходи у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на користь відповідачки на утримання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 19.01.2018 року до його повноліття (а.с.6). Постановою про відкриття виконавчого провадження №76820273 від 20.01.2025 року на підставі судового наказу №945/2082/24, виданого Буським районним судом Львівської області 12.12.2024 року, із нього також стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їхніх дітей [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , у розмірі половини його заробітку (доходу), починаючи з 10.12.2024 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.5). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із того, що згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої\~статті 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до\~статті 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями\~статті 183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частин першої, другої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. В частині першій\~статті 192 СК України\~встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя\~статті 181 СК України).\~Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~статті 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №752/26176/18. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм матеріального та процесуального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано будь яких доказів, які б свідчили про значне погіршення його матеріального становища після постановлення судових рішень про стягнення із нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Разом із тим, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Згідно із частинами першою-третьою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41). Поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).\~ Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача. У п.8.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі №910/15792/20 обумовлено, що звернення з позовом до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.\~ Із пред`явлених позовних вимог вбачається, що [PERSON] просить ухвалити рішення суду, унаслідок якого було б зменшено розмір стягуваних із нього аліментів не лише на користь відповідачки [PERSON] , а водночас і розмір аліментів, які стягуються на користь [PERSON] (по 12, 5 відсотків на кожну із чотирьох дітей). Проте, фактично пред`явивши до [PERSON] означену матеріально-правову вимогу, [PERSON] не визначив останню як відповідача та не заявляв клопотання про залучення її до участі у справі як співвідповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про зміну способу утримання аліментів. Разом із тим, також не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання державної виконавчої служби здійснити розподіл утримання аліментів пропорційно між усіма стягувачами, оскільки відповідачка [PERSON] не є належним відповідачем за цією вимогою. Водночас,\~слід відзначити,\~що відповідно\~до абзаців\~першого,\~другого частини\~другої статті\~70\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» із\~заробітної плати\~боржника може\~бути утримано\~за виконавчими\~документами до\~погашення у\~повному обсязі\~заборгованості у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків. Згідно із частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір\~усіх відрахувань\~під час\~кожної виплати\~заробітної плати\~та інших\~доходів боржника\~не може\~перевищувати 50\~відсотків заробітної\~плати,\~що має\~бути виплачена\~працівнику,\~у тому\~числі у\~разі відрахування\~за кількома\~виконавчими документами.\~Це обмеження\~не поширюється\~на відрахування\~із заробітної\~плати у\~разі відбування\~боржником покарання\~у виді\~виправних робіт\~і стягнення\~аліментів на\~неповнолітніх дітей.\~У таких\~випадках розмір\~відрахувань із\~заробітної плати\~не може\~перевищувати 70\~відсотків. У постанові Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі № 161/20072/18\~зазначено, що обмеження розміру усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника, яке не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. В той же час позивач покликається на ту обставину, що по двох виконавчих провадженнях із нього утримуються аліменти на утримання чотирьох дітей у розмірі 83,3 відсотки від заробітку. Відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої\~статті 18 цього Закону\~виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до пункту 2 розділу XVI Інструкції із примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012\~року\~№ 512/5\~(у\~редакції наказу\~Міністерства юстиції\~України 29.09.2016\~року № 2832/5) виконавець протягом десяти днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює заходи для отримання інформації про доходи боржника та виносить постанову про звернення стягнення на доходи боржника, оформлену відповідно до\~пункту 3\~розділу Х цієї Інструкції. Стягнення аліментів здійснюється відповідно до вимог\~статті 70\~Закону та\~пунктів 3-10\~розділу Х\~цієї Інструкції. У разі якщо боржник отримує заробіток (доходи) у різних місцях, відрахування аліментів із кожного виду виплат здійснюється за окремими постановами про звернення стягнення на доходи боржника згідно з розміром утримання, визначеним виконавчим документом. Із сукупного аналізу наведених нормативних приписів випливає, що визначення обмеження розміру усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати боржнику відноситься передусім до повноважень виконавця, у реалізацію яких під час розгляду справи в порядку позовного провадження суд позбавлений можливості втручатися. З огляду\~на викладене,\~суд вважає,\~що у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] слід відмовити. За ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Ураховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1212 грн. 00 коп. слід залишити за ним.

Outcome: dismissed