Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

ПП «Райагропостач» звернулось до суду з позовом, який було уточнено до початку судового розгляду, до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~ приватний\~нотаріус Миргородського\~міського нотаріального\~округу Пазинич\~Р.В.,\~про визнання\~недійсними договорів\~купівлі-продажу,\~визнання права\~власності, мотивуючи свої вимоги наступним. 26 жовтня 2010 року ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» уклало зі [PERSON] договір купівлі-продажу, предметом якого була частина комплексу будівель (частина комплексу), відповідно до запису в державному реєстрі від 21 грудня 2010 року: форма власності приватна спільна часткова, розмір частки 1/100. В подальшому власником зазначеної частки став [PERSON] за договором дарування від 22 травня 2013 року. 06 березня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» передало у власність [PERSON] частину будівель загальною площею 528,5 кв.м, що складає 21/100 частину будівель. Згідно запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2018 року: форма власності приватна спільна часткова, розмір частки 21/100. 13 червня 2018 року між ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачем передано у власність [PERSON] частину будівель за адресою: [ADDRESS] загальною площею 604,9 кв.м, що складає 23/100 частини будівель. Згідно запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13 червня 2018 року: форма власності приватна спільна часткова, розмір частки 23/100. Відповідно до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 10 листопада 2017 року внесено запис про право власності за ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.», форма власності спільна часткова, розмір частки 55/100. Позивач вважає вказані договори купівлі-продажу та дарування недійсними, оскільки на момент їх укладення між сторонами не погоджено істотної умови договору його предмету. Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлі Миргородського ВАТ «Райагропостач» від 21 травня 2001 року, ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» як правонаступнику Миргородського ВАТ «Райагропостач» належало нерухоме майно в цілому будівлі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до рішення виконкому Миргородської міської ради № 329 від 15 травня 2001 року. Вказане майно згідно записів, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстрований об`єкт нерухомого майна, що не об`єктом житлової нерухомості, загальною площею 2564,8 кв.м. Позивач зазначив, що майно до відчуження його відповідачам було цілісним майновим комплексом. При цьому, спірними договорами не визначено конкретний предмет продажу, зокрема зазначено про продаж та передачу у власність частини будівель, що складають певну частку, що не відповідає закону, та відповідний об`єкт цивільних прав та обов`язків не ідентифікований в контексті предмету договору. Частини будівель, що були відчужені відповідачам, є складовими частинами речі, не були поділені та виділені в окрему річ як об`єкт цивільного обороту та не є окремим майном в розумінні норм ЦК України. Згідно інформації КП «Миргородське БТІ» Миргородської міської ради, що відображена у листах №№ 50, 51, 52 від 25 вересня 2023 року, висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не робиться, а відповідна частка була розрахована відповідно до площ приміщень. Позивач вважає, що відповідний розрахунок часток зроблений без достатніх правових підстав, оскільки на момент їх визначення відповідне майно складало одиницю та був відсутній висновок щодо можливості його поділу; відповідні розрахунки зроблені з порушенням чинного законодавства, зокрема Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства житлово-комунального господарства України № 55 від 16 червня 2007 року. Чинним законодавством не передбачено визначення (розрахунку) частки, що відчужується з метою продажу такої частки, без її поділу та виділення в натурі єдиним власником. Визначення розміру часток у єдиному майновому комплексі провадиться з урахуванням вартості всіх будинків, будівель і споруд, що розташовані за однією адресою та перебувають у власності всіх співвласників. Таким чином, ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» відчужено не частку у праві власності і не виділену шляхом поділу частину майна, що має статус окремої речі, а складову частину речі, що не відповідає вимогам закону. Відтак, між сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема, його предмету. Покупцями, які є відповідачами у справі, ототожнено придбання за договором конкретно визначеної частини будівлі, а не частки у єдиному майні, про що свідчить, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на поділ земельної ділянки, оформлення конкретно визначеної земельної ділянки шляхом укладення договору оренди з Миргородською сільською радою. Зазначені факти також підтверджують факт відсутності волевиявлення сторін на придбання саме частки у праві на майно, а не на конкретно визначене майно, що суперечить відомостям у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, де зазначено лише частку у праві спільної часткової власності як об`єкт набуття, а не конкретно визначену частину будівель. У п. 2 договору дарування від 22 травня 2013 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , зазначено, що у власність [PERSON] переходить прибудова Д-1, вбиральня И-1, підкранова колія та залізнично-шляховий тупик, що суперечить відомостям про право власності [PERSON] щодо його права на частку 1/100 у будівлі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує відсутність згоди між сторонами щодо предмету договору. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 108 від 15 грудня 2023 року, частка, що відчужувалась [PERSON] за договором купівлі продажу від 26 жовтня 2010 року складає 20/237, частка будівель, що відчужувалась [PERSON] , складає 11/50, частка у праві спільної часткової власності, що відчужувалась [PERSON] , складає 11/69, тобто частки у праві власності, що були відчужені, та якими фактично користуються співвласники, не відповідають реальним частками, що відображені та ідентифіковані у спірних договорах. Оскільки спірні договори укладені з порушенням чинного законодавства України, вони повинні бути визнані недійсними. Відносно визначеного законом строку давності за вимогами щодо визнання спірних договорів недійсними, позивач вважає, що він не був пропущений, так як про порушення своїх прав, тобто недостовірність відчужених часток у праві власності на будівлю, позивач дізнався після отримання інформації з БТІ та в подальшому у зв`язку із замовленням та отриманням висновку судової експертизи. Відповідно до висновку у галузі права щодо застосування аналогії права чи аналогії закону від 11 січня 2024 року, між сторонами правочину, зокрема, ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» та співвласниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не узгоджено питання предмету купівлі-продажу, що є істотною умовою договору, зокрема, відчужувалась частина приміщень чи частка у праві власності. З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені між ним та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також на підставі ст. 338 ЦК України визнати за ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» право власності на 1/100 частину комплексу будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача [PERSON] адвокатом Пістряком М.С. було подано заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Представник зазначив, що право власності на 1/100 частину комплексу будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] зареєстроване 22 травня 2013 року. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Позивач був стороною (відповідачем) при розгляді цивільних справ № 541/145/20 та № 541/146/20, а позивачем в тій справі був [PERSON] , тобто позивач був обізнаним про наявність спірних правовідносин (т. 1 а.с. 165-168). Згідно з письмовими запереченнями на заяву про застосування строків позовної давності представник позивача зазначила, що ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» заперечує відносно доводів та мотивів застосування строків позовної даності, вважає їх неспроможними та такими, що не ґрунтуються на доказах, а виключно на припущеннях Так, у вересні 2023 року представником ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» адвокатом Сергієнко Т.Г. було зроблено ряд адвокатських запитів до КП «БТІ» Миргородської міської ради щодо надання документів, що стали підставою для визначення частки у спірних договорах. Згідно інформації КП «Миргородське БТ1» від 25 вересня 2023 року, висновок щодо неможливості поділу об`єкта нерухомого майна не робиться, а відповідна частка розрахована відповідно до площ приміщень. Поданню відповідного запиту передувало те, що керівництвом підприємства прийнято рішення у формі наказу від 18 серпня 2023 року № 01/23 про проведення інвентаризації активів підприємства, в тому числі з метою з`ясування фактичної площі всіх приміщень, що належать на праві власності позивачу, приведення у відповідність документів у зв`язку з передачею майна та документів колишнім керівником. Під час проведення інвентаризації було встановлено, що фактичні площі приміщень у комплексі нежитлового приміщення по [ADDRESS] не відповідають визначеним часткам згідно правовстановлюючих документів та фактично мають місце недоліки в оформленні як технічної частини договорів відчуження, так і юридичний їх зміст, тобто відчуження відбулось з порушенням норм законодавства, що стало підставою для підтвердження або спростування зазначених фактів шляхом звернення до спеціалістів. Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15 грудня 2023 року № 108 було встановлено, що частка, що відчужувалась [PERSON] за договором купівлі продажу від 26 жовтня 2010 року, складає 20/237, частка будівель, що відчужувалась [PERSON] , складає 11/50, частка у праві спільної часткової власності, що відчужувалась [PERSON] , складає 11/69. Саме після отримання вказаного висновку у позивача виникло право звернення до суду, тому представник просила відхилити доводи [PERSON] щодо строків позовної даності (т. 1 а.с. 192-194). Ухвалою суду від 03 січня 2024 року було задоволено заяву ПП ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» про забезпечення\~позову та\~накладено арешт\~на нерухоме\~майно,\~а саме\~на:\~21/100\~частку комплексу\~будівель,\~що належить\~ [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 06\~березня 2018\~року;\~1/100\~частку комплексу\~будівель,\~що належить\~ [PERSON] \~на підставі\~договору дарування\~від 22\~травня 2013\~року;\~23/100\~частки комплексу\~будівель,\~що належить\~ [PERSON] \~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 13\~червня 2018\~року,\~яке розташоване\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~(т.\~1\~а.с.\~76). 06 червня 2024 року судом було затверджено мирові угоди, укладені між ПП «Райагропостач» та [PERSON] , [PERSON] . В цьому ж судовому засіданні підготовче провадження по справі закрито та призначено розгляд справи по сутті (т. 2 а.с. 17-18, 19-20, 21). Постановою Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 червня 2024 року про затвердження мирових угод скасовано, справу направлено для продовження розгляду (т. 2 а.с. 166-172). Представником відповідача [PERSON] адвокатом Сідліченком В.В. суду було надано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Твердження позивача є помилковими, оскільки між сторонами під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу було чітко узгоджено предмет договору, у п. 1 кожного із оспорюваних договорів сторони чітко визначили конкретний об`єкт нерухомого майна, який переходить у власність покупця. Укладеними між сторонами договорами підтверджується, що сторони цих правочинів досягли згоди щодо усіх істотних умов договорів на момент їх укладення, сторонами чітко визначено конкретні об`єкти нерухомого майна, що є предметом указаних договорів, визначено їх вартість та порядок розрахунків і в подальшому кожною із сторін виконані умови укладених договорів, сплачені кошти, передано майно, що є підтвердженням факту їх виконання та укладення їх з метою настання реальних юридичних наслідків. Подання позову зумовлено в більшій мірі бажанням нових власників ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ» повернути майно, що було продане цим підприємством в минулому, з метою його наступного перепродажу, однак такі дії позивача суперечать низці основоположних принципів цивільного законодавства, оскільки безпідставна одностороння ініціатива продавця майна повернути собі у власність продане раніше майно суперечить чинному законодавству України, підриває основи цивільно-правових угод і суперечить принципу правової визначеності та принципу верховенства права. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Матеріали даної справи не місять жодної аргументації, у чому саме полягає порушення прав позивача, якої майнової шкоди на його думку йому завдано, чиї дії призвели до порушення права і у чому воно полягає. В даному випадку відсутні головні елементи, наявність яких є обов`язковою для визнання договору недійсним. Сторонами було укладено договори купівлі-продажу, які виконано у повному обсязі, що свідчить і про укладеність договорів, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. Частка сама по собі не є предметом договору, а є виключно деталізуючою ознакою та могла б розглядатися в межах інших позовних вимог. Позивач не зазначає і не доводить, яким чином розрахунок часток порушує його права, якщо в момент укладення цих правочинів сторони визначили предмет договору конкретне майно, що містить чітке визначення об`єктів нерухомого майна, визначили його вартість, порядок розрахунків, подали нотаріусу усі документи, необхідні для укладення договору, тобто діяли свідомо та послідовно. Твердження позивача щодо недосягнення згоди між сторонами договорів щодо предмету укладених договорів спростовується матеріалами справи і самими договорами (т. 3 а.с. 41-45). Крім зазначеного, адвокатом Сідліченком В.В. було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки днем, коли позивач дізнався про вчинення ним правочину, є день вчинення правочину (т. 3 а.с. 54-56), а також заперечення на долучені позивачем до матеріалів справи висновок експерта від 15 грудня 2023 року та висновок в галузі права від 11 січня 2024 року № 01/2024, оскільки висновок № 108 суперечить нормам чинного законодавства України, не стосується предмету доказування; експерт, який надав висновок № 01/2024, не був допущений судом, його висновки є лише його думкою, вказаний висновок було підготовлено у зв`язку з розглядом інших справ (т. 3 а.с. 64-67). Представник позивича в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Представниквідповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Арзуманян В.А. не заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що оспорювані договори були укладеними зі значними порушеннями чинного законодавства. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Сідліченко В.В. просив відмовити в задоволенні позову, надав пояснення аналогічні, викладеним в його письмових поясненнях. Третя особа в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлі Миргородського відкритого акціонерного товариства «Райагропостач» від 21 травня 2001 року, правонаступником якого є ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.»., вказаному товариству належало нерухоме майно, розташоване за адресою; [ADDRESS] , яке складається з адмінприміщення площею 316,6 кв.м, складу площею 165, 7 кв.м,, магазину площею 105,1 кв.м, котельні площею 13,3 кв.м, складу площею 2040,1 кв.м, гаражу площею 505,2 кв.м, прохідної площею 22,1 кв.м (т. 1 а.с. 9). У відповідності з договором купівлі-продажу частини комплексу будівель від 26 жовтня 2010 року, укладеним між ВАТ «РАЙАГРОПОСТАЧ» та [PERSON] , останній придбав 1/100 частину комплексу будівель, що складається з прибудови «Д-1» площею 46,0 кв.м, вбиральні «И-1» площею 2,2 кв.м, підкранової колії, 50 мп, залізнично-шляхового тупику, які розташовані за адресою; [ADDRESS] , далі «частини будівель», що в цілому складаються з: адмінприміщення «А-1», складу «Б-1», магазину «В-1», котельні «З», складу запчастин з прибудовою «Г-1», гараж-цеху дозбірки з прибудовою «Є», прохідної «Ж», споруди № 1-4 що розташовані на земельній ділянці розміром 15\~311,4 кв.м, яка перебуває у користуванні продавця (т. 1 а.с. 11-12). Згідно з договором дарування від 22 травня 2013 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/100 частину комплексу будівель, розташованих за вищевказаною адресою. За вказаним договором [PERSON] було передано прибудову Д-1 площею 46,0 кв.м, вбиральню И-1 площею 2,2 кв.м, підкранову колію, 50 мп, залізнично-шляховий тупик (т. 1 а.с. 13). 06 березня 2018 року між ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» передало у власність [PERSON] частину будівель загальною площею 528,5 кв.м, що складається з приміщень: склад А-2 загальною площею 205,9 кв.м, цех Б-1 загальною площею 200,1 кв.м, цех В-1 загальною площею 122,5 кв.м, що складає 21/100 частину будівель та розташовані за адресою; [ADDRESS] (т. 1 а.с. 14-15). 13 червня 2018 року між ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» передало у власність [PERSON] частину будівель, що складається з гаражу-цеху дозбірки з прибудовою Є-3 загальною площею 604,9 кв.м, шо складає 23/100 частини будівель та розташовані за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 16-17). Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 липня 2024 року на [PERSON] було переведено права та обов`язки покупця 23/100 часток комплексу будівель, що знаходяться в [ADDRESS] , за договором від 13 червня 2018 року, укладеним між ПП «Райагропостач» та [PERSON] (т. 3 а.с. 82-89). Відповідно до ст. 191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступницгва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. В той же час, частини будівель, що були відчужені відповідачам за оспорюваними договорами, є складовими частинами речі, не були поділені та виділені в окрему річ як об`єкт цивільного обороту та не є окремим майном в розумінні норм ЦК України. Відповідно до п.п. 3.8, 3.9 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства житлово-комунального господарства України № 55 від 16 червня 2007 року, розрахунок розміру часток у спільній власності на вбудовані приміщення в житлових будинках та приміщення в громадських будинках провадиться пропорційно до загальної площі приміщень. Визначення розміру часток у єдиному майновому комплексі провадиться з урахуванням вартості всіх будинків, будівель і споруд, що розташовані за однією адресою та перебувають у власності всіх співвласників. Згідно інформації КП «Миргородське БТІ» Миргородської міської ради від 25 вересня 2023 року № 50, 51, 52 (з додатками), висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не робиться, частки нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , була розрахована відповідно до площ приміщень (т. 1 а.с. 19-30). Відповідно до ст. 361 ЦК України\~співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності Як зазначив Касаційний цивільний суд у постанові від 12 грудня 2018 року (справа № 442/7505/14-ц), аналіз ст. 361 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Згідно з правовою позицією Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, що зазначена в постанові від 10 жовтня 2019 року (справа № 295/4514/16-ц), аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто, право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле чи нежиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав. В оспорюваних договорах зазначено не про продаж частки в праві спільної часткової власності, а про частину будівель, що є складовою частиною об`єкта (майна), яке не було поділено та виділено в окремий об`єкт, в предметах договорів ідентифіковано конкретні складові частини об`єктів, що відчужуються та складають частину цілісного майнового комплексу, що суперечить усталеним нормам права, які регулюють питання відчуження майна (речі). У відповідності з висновком експерта за результатами експертно-будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження від 15 грудня 2023 року № 108, наданий розрахунки часток від 11 жовтня 2010 року не включає будівлю прохідної літ. Ж, яка інвентаризована у технічному паспорті від 14 жовтня 2010 року і указана в складі майна за договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2010 року, розрахунки від 28 лютого 2018 року, від 02 квітня 2018 року не враховують вартість будівель, що є порушенням п. 3.9 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна; частка, що відчужувалась [PERSON] за договором купівлі продажу від 26 жовтня 2010 року, становить 20/237, частка будівель, що відчужувалась [PERSON] , становить 11/50, частка, що відчужувалась [PERSON] , становить 11/69 (т. 1 а.с. 32-51). Згідно з висновком у галузі права щодо застосування аналогії права чи аналогії закону № 01/2024 від 11 січня 2024 року, за наслідками правового аналізу договорів купівлі-продажу частини будівель, що знаходяться у [ADDRESS] , що стали підставою виникнення спільної часткової власності, та інших документів, що були надані для дослідження, між сторонами правочину, зокрема ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» та співвласниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не узгоджено питання предмету купівлі-продажу, що є істотною умовою договору, зокрема, відчужувалась частина приміщень чи частка у праві власності. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відчужувана частка ідентифікована сторонами конкретними приміщеннями без їх поділу та виділу в натурі, та які є складовими частинами об`єкта нерухомого майна, а не окремою річчю в розумінні ст.ст. 177, 179 ЦК України, що не може бути об`єктом цивільних прав та обов`язків. Крім того, відповідні частки, що відчужувались підприємством, розраховані з порушенням Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, що затверджена Наказом Міністерства житлово-комунального господарства України від 16 червня 2007 року № 55. Дослідження наданих для аналізу документів також свідчать про відсутність узгодженого порядку користування всіма співвласниками земельною ділянкою для можливості оформлення права оренди для кожного із них. При цьому, одним з співвласників оформлено право оренди землі на всю земельну ділянку, що суперечить його частці у праві спільної часткової власності на майно (т. 1 а.с. 105-117). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.ст. 215, 216, 236 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави І суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд погоджується з думкою представника позивача, що спірні договори укладені з порушенням чинного законодавства України, а відтак повинні бути визнані недійсними. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348цс15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 10 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» підлягають\~задоволенню у\~повному обсязі. Щодо клопотання представників відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд вважає, що про порушення своїх прав у зв`язку не узгодженістю питання предмету купівлі-продажу, що є істотною умовою договору, позивач дізнався саме після отримання інформації з БТІ (25 вересня 2023 року) та отриманням висновку судової експертизи (15 грудня 2023 року), тому, звернувшись до суду 19 грудня 2023 року, ПП «РАЙАГРОПОСТАЧ.» строк позовної давності порушено не було.

Outcome: approved