Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

10 березня 2025 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] ,\~ третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Крижопільський відділ державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області, про зняття обтяження на нерухоме майно, в якій просить суд зняти обтяження - арешт майна, накладений відповідно до ухвали Крижопільсього районного суду від 15 травня 2013 року в справі № 134/1045/13-ц, з метою забезпечення позову [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання права спільної сумісної власності на майно та про поділ, (рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 2368857 від 18.05.2013 р., постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №37967949 від - 16.05.2013 року, вид обтяження - арешт майна). В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вона є спадкоємцем після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією його свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 07 травня 2024 року, та копією свідоцтва про право на спадщину на належну покійному земельну ділянку, виданого 15 листопада 2024 року приватним нотаріусом Тульчинського нотаріального округу. Позивач зазначає, що до складу спадкового майна [PERSON] входить також і належна йому на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 20 липня 2006 року державним нотаріусом Піщанської державної нотаріальної контори, квартира під номером [ADDRESS] . Але вона не має можливості оформити свої спадкові права на вищезазначену квартиру у зв`язку з тим, що на дану квартиру накладено арешт відповідно до ухвали Крижопільсього районного суду від 15 травня 2013 року в справі № 134/1045/13-ц, з метою забезпечення позову [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання права спільної сумісної власності на майно та про поділ. Копію ухвали було направлено на виконання відділу ДВС Піщанського РУЮ у Вінницькій області. Згідно даної ухвали було винесено рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 2368857 від 18.05.2013 р. та 16.05.2013 ропу видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №37967949, вид обтяження - арешт майна. 23 грудня 2013 року рішенням Крижопільського районного суду у вказаній справі було задоволено вимоги [PERSON] . Встановлено факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу в період з жовтня 2004 року по березень 2011 року. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Розділено майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності, визнавши: за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; за [PERSON] право власності па 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Але вказане рішення 05 березня 2014 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Відповідно до ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Так як окремої ухвали про скасування заходів забезпечення позову суд не приймав, то зазначений арешт квартири діяв до набрання рішенням законної сили тобто до 05.03.2014 року - дати ухвалення рішення Апеляційного суду Вінницької області у справі № 134/1045/13-ц. Відповідно до п. п. 4.15, 4.17 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщона спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав для зняття арешту. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, відповідно вирішити дане питання в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості. Позивач має намір вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача.Наведе свідчить про те, що безпідставне обтяження майна позивача, а саме нерухоме майно, яке належить позивачеві на праві власності, перешкоджає позивачеві, як власнику, у реалізації права власності, зокрема прав володіння, користування та розпорядження власністю. Отже, через наявність арешту (обтяжень) на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, а тому це право підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття обтяження на нерухоме майно, оскільки цю перешкоду можливо усунути не інакше як в судовому порядку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт па майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 10 березня 2025 року, зазначену справу було передано на розгляд судді Нестеруку В.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 11 березня 2025 року було направлено запит до Піщанської селищної ради Вінницької області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] 18 березня 2025 року на адресу суду від Піщанської селищної ради Вінницької області надійшла відповідь за вих. № 503 від 13 березня 2025 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20 березня 2025 року було прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали, проведення підготовчого засідання призначено на 13 годину 30 хвилин 16 квітня 2025 року. Ухвалою суду від 17 червня 2025 року в даній справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 21 липня 2025 року судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. Позивач [PERSON] в судове засідання 18 серпня 2025 року не з`явилась, проте в матеріалах справи наявні заяви позивача, відповідно до яких вона просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судові засідання 21 липня 2025 року та 18 серпня 2025 року не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується підписом про отримання повістки про виклик до суду на 21 липня 2025 року в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 0610265702115, крім того, на адресу суду повернувся конверт поштового відправлення № 0610270406389, в якому відповідачу було направлено повістку на 18 серпня 2025 року із відміткою відділення поштового зв`язку про невручення через відсутність адресата за вказаною адресою. Будь-яких заяв чи клопотань, а також відзиву на позовну заяву, з викладенням можливих заперечень щодо позовних вимог, від відповідача на адресу суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Крижопільський відділ державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області свого уповноваженого представника в судове засідання 18 серпня 2025 року не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом отримання повістки про виклик до суду в підсистемі "електронний суд", де відповідач має зареєстрований електронний кабінет. Будь-яких заяв чи клопотань, а також письмових пояснень на позовну заяву від третьої особи на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в жодне судове засідання без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подала, суд, за згодою\~позивача,\~вважає за\~можливе проводити\~заочний розгляд\~справи та\~ухвалити заочне\~рішення, на\~підставі наявних\~у справі\~доказів,\~відповідно до\~положень ч.\~1\~ст.\~280,\~ч.\~4\~ст.\~223\~ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності. На підставі наданих суду доказів встановлено, що квартира під номером [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20 липня 2006 року, посвідченим державним нотаріусом Піщанської державної нотаріальної контори Дорошенко Н.І, зареєстровано в реєстрі за № 1219, витягом про реєстрацію права власності нанерухоме майно від 04.09.2006 року (а.с.11-12). [PERSON] , помер [INFO] в м.Ямпіль Могилів-Подільського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим Ямпільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 224 (а.с.9). Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області у справі № 134/1045/13-ц від 15 травня 2013 року з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.15). Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області у справі № 134/1045/13-ц від 23 грудня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна задоволено, встановити факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу в період з жовтня 2004 року по березень 2011 року, визнано за [PERSON] до [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , розділено майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності, визнавши: за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користування квартирою, стягнуто з відповідача на користь позивача 344 гривень 10 копійок сплаченого судового збору та 2000 грн. за надання правової допомоги. (а.с.16-17 зворот). Рішенням апеляційного суду Вінницької області у справі № 134/1045/13-ц від 05 березня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2013 року скасовано, у позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна відмовлено. (а.с.18-19). Згідно інформації з Єдиного державного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.01.2025 № 410340936 зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 37967949 (а.с.13). Згідно інформації, що міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції спецрозділ ВП 37967949 виконавче провадження з виконання ухвали Крижопільського районного суду від 15.05.2013 року № 134/1045/13-ц станом на 28.02.2025 року знаходиться в стані завершеного (а.с.14). Копією свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15 листопада 2024 року приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Іськовою Н.М. підтверджується, що сподкоємцем [PERSON] є його сестра [PERSON] , [INFO] , яка успадкувала належну померлому земельну ділянку. (а.с. 10) Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а ч.3 ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 5З Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно п.п.1, 9 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ч.3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Згідно з п.4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22.02.2012 року №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд. В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved