Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У квітні 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 жовтня 2013 року сторони зареєстрували шлюб. Від спільного подружнього життя у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення позивач разом з дітьми з 14.03.2022 виїхала за межі України. З 14.03.2022 вони знайшли прихисток в Ірландії, а з 08.07.2022 по 02.08.2023 [PERSON] з дітьми проживає у м. Килмукридж, за адресою: [ADDRESS] . У 2023 році відповідач без погодження з дружиною зробив закордонні паспорти дітям та привіз дітей в Україну та кілька місяців переховувався від позивача, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів та суду із заявою про відібрання від нього дітей. Пізніше, сторони помирилися і у 2023 році повернулися для постійного проживання в Ірландії. Вихованням, доглядом та розвитком дітей займається виключно матір. Відповідач безробітний, працевлаштовуватися бажання не має, взяв велику кількість позик, чим спричинив виникнення у родини боргів. З лютого 2024 року стосунки між сторонами припинені, відповідач проживає окремо. У 2023 та 2024 році [PERSON] систематично вчиняв домашнє насильство, у зв`язку з чим в Ірландії відбувся суд, де відповідача зобов`язано з`їхати від [PERSON] та їхніх дітей для запобігання вчиненню ним домашнього насильства та заборонив останньому наближатися до них. Наразі між сторонами існує спір про визначення місця проживання дітей, самостійно не можуть дійти згоди з цього питання. З наведених підстав, [PERSON] просить визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання в справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат Філатова О.С. не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив не подав. Причини неявки суду невідомі. У судовому засіданні представник Органу опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області Кнуренко Я.С. пояснила, що орган опіки не має правових підстав для видачі висновку органу опіки та піклування по суті спору, оскільки як матір з дітьми, так і батько проживають за межами України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями ст. 280 ЦПК України. Обставини справи, що встановлені судом Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21 жовтня 2013 року Виконавчим комітетом Требухівської сільської ради Броварського району Київської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 жовтня 2013 року, про що вчинено актовий запис № 33 (а.с. 18). Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 26.05.2015, [NUMBER] від 29.06.2016, [NUMBER] від 15.03.2019. Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у справі № 361/3744/24 шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено,\~що неповнолітні\~діти сторін:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~у зв`язку\~з повномасштабним\~вторгненням рф,\~ [INFO] \~виїхали з\~матір`ю за\~межі України\~та наразі\~проживають в\~Ірландії, за адресою: [ADDRESS] . З наданих позивачем доказів судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] є учнями Початкової школи Св. Йосипа (м. Кілмукрідж, Ірландія). Діти охайні, доглянуті, завжди веселі та комунікабельні. Дітей до школи приводить мама [PERSON] , яка турбується про дітей та є їх єдиним опікуном. Позивач [PERSON] з 24.07.2023 зареєстрована в Ірландії як суб`єкт підприємницької діяльності, має свій магазин, займається роздрібною торгівлею одягу, про що свідчать повідомлення про реєстрацію № 7196361887С від 24.07.2023, свідоцтво про реєстрацію № [NUMBER] від 05.09.2023. Згідно наказу (тимчасового заборонного припису) № WX 00056/2024, виданого суддею районного суду 19.02.2024, враховуючи, що існує безпосередній ризик завдати заявнику [PERSON] значної шкоди, [PERSON] зобов`язано залишити місце проживання [PERSON] , заборонено входити до такого місця проживання до 28.02.2024 без дозволу суду. Відповідно до листа Органу опіки та піклування Броварської міської ради Київської області № 9.02-02/01/115 від 28.02.2025 орган опіки вважає, що правові підстави для надання висновку про визначення місця проживання дітей відсутні, оскільки діти та їхні батьки проживають за межами України. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Згідно ч. ч. 8, 9 ст.\~7\~Сімейного кодексу\~України (далі СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.\~150\~СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 153 СК України передбачено, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1ст.\~160\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ч. 1 ст.\~161\~СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ч. 4 ст.\~29\~ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як роз`яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини (яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 18 Конвенції про права дитини закріплено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, на яку позивач посилається у касаційній скарзі. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові суду від 11 грудня 2023 року у справі № № 607/20787/19 зазначив, що вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суд має враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Крім того, згідно правової позиції, викладеної у вищевказаній постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № № 607/20787/19, нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини. Більше того, зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, очевидним є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами. Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи,

Outcome: approved