Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 20.04.2012 між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1001663392, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит, в межах якого було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . 13.10.2023 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №13/10/23, у відповідності до умов якого АТ «ОТП БАНК» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належне йому право вимоги до боржників відповідно до реєстру. Відповідно до витягу з реєстру боржників №2 від 13.10.2023 до Договору факторингу №13/10/23 від 13.10.2023 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1001663392 від 26.09.2012 на суму 55\~780,19 грн., з яких 38 600,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту; 17\~180,19 грн. сума заборгованості за відсотками. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1001663392 від 26.09.2012 та понесені ним судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09.06.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Так, 26.06.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, зазначила, що заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Позивачем не надано виписки з карткового рахунку відповідача, на який було перераховано кредитні кошти згідно з умовами договору №1001663392 від 20.04.2012. Самі по собі витяги з реєстру боржників до договорів факторингу та розрахунки заборгованості, складені позивачем, не є належними та достатніми доказами отримання відповідачем споживчого кредиту. Крім того, строк позовної давності за Договором №1001663392 від 20.04.2012 у частині стягнення 6 444,90 грн. сплив у вересні 2015 року, оскільки строк Договору становив 5 місяців, тобто до 20.12.2012. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.04.2012 між ПАТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1001663392, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 6\~444,90 грн., строком на п`ять місяців, зі сплатою процентної ставки в розмірі 0,01% річних. Відповідно до п. 1.4.1 Кредитного договору позичальник зобов`язаний повністю повернути кредитору суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов`язання встановлені кредитним договором не пізніше 20.09.2012. 13.10.2023 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №13/10/23, у відповідності до умов якого АТ «ОТП БАНК» передає ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належне йому право вимоги до боржників відповідно до реєстру. Відповідно до витягу з реєстру боржників №2 від 13.10.2023 до Договору факторингу №13/10/23 від 13.10.2023 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1001663392 від 26.09.2012 на суму 55 780,19 грн., з яких 38 600,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту; 17 180,19 грн. сума заборгованості за відсотками. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено\~статтею 11 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним;4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. Згідно із статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові від 18.12.2023 у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012). В даному випадку матеріали справи не містять доказів, які підтверджують здійснення позивачем оплати за договором факторингу №13/10/23 від 13.10.2023 укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Таким чином, позивачем не підтверджено факт відступлення права вимоги за кредитним договором №1001663392 від 20.04.2012, який був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , крім того, з наданого позивачем реєстру боржників 2 до договору факторингу №13/10/23 від 13.10.2023, вбачається, що право вимоги було передано первісним кредитором позивачу за кредитним договором №1001663392 від 26.09.2012, а не за наданим до суду кредитним договором №1001663392 від 20.04.2012. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідності відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з відсутністю доказів переходу до позивача права вимоги за кредитним договором №1001663392 від 20.04.2012 укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.06.2023 по справі №755/13805/16-ц, провадження №14-20821, зазначила, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Тобто, суд відмовляє у задоволенні позову за спливом позовної давності у разі, якщо вимоги є обґрунтованими, але сплинув строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі. У зв`язку з тим, що в даній справі суд відмовляє позивачу не за спливом позовної давності, а по суті, оскільки такі вимоги є необґрунтованими, тому заява відповідача про застосування строку позовної давності не береться до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed