Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач просить стягнути з відповідачки відшкодування у сумі 527\~831,03 грн. та понесені судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що у 2021 році відповідачці, як позаштатному начальнику складу передане військове майно [INFO] , яке зберігалося у складських приміщеннях в/ч [NUMBER] . Війська російської федерації шляхом ракетних обстрілів 02.03.2022 близько 07 год. 30 хв. завдали ракетного удару по території військової частини [NUMBER] . Як наслідок, ударною хвилею були вибиті вікна та двері приміщення їдальні (військового містечка № [NUMBER] ), де зберігалось майно [INFO] (склад), що надало безперешкодний доступ до цього приміщення сторонніх осіб. Після цього виявлено нестачу частини майна [INFO] . По даному факту неодноразово проводилися службові розслідування. Зокрема встановлено нестачу майна на суму 527 831,03 грн. Позивач вважає, що відповідачка несе повну матеріальну відповідальність за нестачу майна, оскільки не вжила достатніх заходів до його збереження. Відповідачка не скористалася правом подати відзив. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги. Разом з цим визнали, що на момент обстрілу у м.Суми охорона складів військової частини [NUMBER] не здійснювалася, особовий склад був відведений. Охорона складів була відновлена після 30.03.2022. Проте вважають, що відповідачем не забезпечено належне зберігання майна. Відповідачка та її представник вимоги не визнали. Зокрема відповідачка визнала, що була позаштатним начальником складу [INFO] . Передане їй під відповідальність майно зберігалося на складах та під охороною в/ч [NUMBER] . 24.02.2022 у день вторгнення особовий склад військової частини був відведений з [ADDRESS] , а співробітників ТЦК розпущено, її відправлено додому. 02.03.2022 війська російської федерації здійснили обстріл м.Суми, зокрема військового містечка. У наслідок обстрілу пошкоджено приміщення будівлі де був склад з майном. Через кілька днів вона прийшла на місце, але її не пустили оскільки будівля була пошкоджена й перебування у ній становило загрозу. Орієнтовно 10.03.2022 їй вдалося потрапити до приміщення складу й вивезти майно, що залишилося та забезпечити його схоронність. Після повернення військ до м.Суми майно було повернуто. Нестача майна становить 527 831,03 грн. Вважає, що немає її вини у спричиненні шкоди. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 19.12.2024 судом прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі й розгляд призначено у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 01.05.2025 закрито підготовче провадження по справі й призначено справу до розгляду. Фактичні обставини, установлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази установив наступне. 29.07.2021 наказом начальника [INFO] від 29.07.2021 №9 прийнято [PERSON] на посаду завідувача складу відділення забезпечення. 06.09.2021 наказом комісара [INFO] [PERSON] призначено позаштатним завідувачем складу відділу забезпечення [INFO] . Пунктом 1.1 її призначено відповідальною, зокрема за сховища, склад військової частини [NUMBER] столова поверх каб. 245. 22.04.2022 наказом начальника [INFO] від 22.04.2022 №59 звільнено [PERSON] з посади завідувача складу відділення забезпечення відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Також суд установив наступне. Наказом начальника [INFO] від 10.06.2024 № 425 «Про призначення службового розслідування» призначено службове розслідування за фактом нестачі майна, яке було втрачено у лютому 2022 року внаслідок ракетного удару біля складських приміщень [INFO] . За результатами службового розслідування наказом начальника [INFO] від 10.08.2024 № 164 «Про результати службового розслідування» встановлено вину колишнього позаштатного начальника складу [INFO] [PERSON] , яка виражається у формі недбалості та понесла за собою збитки завдані державі у сумі 527 831,03 грн. (п`ятсот двадцять сім тисяч вісімсот тридцять одна грн. 03 коп.). З акту службового розслідування вбачається, що війська російської федерації шляхом ракетних обстрілів 02.03.2022 близько 07 год. 30 хв. завдали ракетного удару по території військової частини [NUMBER] . Як наслідок, ударною хвилею були вибиті вікна та двері приміщення їдальні (військового містечка № [NUMBER] ), де зберігалось майно [INFO] (склад), що надало безперешкодний доступ до цього приміщення сторонніх осіб. В момент настання події, майно, що перебувало на складі було ввірене позаштатному начальнику складу [PERSON] . Після ракетного обстрілу проведено інвентаризацію та виявлено нестачу майна переданого на зберігання [PERSON] на загальну суму 527\~831,03 грн. З акту службового розслідування також вбачається, що [PERSON] надавала письмові пояснення, які за змістом аналогічні з запереченнями проти позову. Так зазначала, що склади після вторгнення російських військ 24.02.2022 не охоронялися особовим складом військової частини [NUMBER] на території якого були розташовані. Співробітники ТЦК були розпущені. 02.03.2022 відбувся ракетний обстріл. Вона змогла потрапити до приміщення складу лише 10.03.2022, оскільки її не було допущено до приміщень та небезпеку повторних обстрілів. Ці обставини у ході службового розслідування не спростовані. Встановлені факти також визнаються сторонами. Порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду і норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин вбачається, що між сторонами існували трудові відносини у зв`язку з якими відповідачка отримав майно закріпленого за позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 131 КЗпП України працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~130\~КЗпП України\~працівники несуть\~матеріальну відповідальність\~за шкоду,\~заподіяну підприємству,\~установі,\~організації внаслідок\~порушення покладених\~на них\~трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. У пункті 4 Постанови ВСУ №14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вказано, що за правилами ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Аналізуючи наведене у сукупності слід дійти висновку, що працівник підприємства несе відповідальність тільки за пряму дійсну шкоду. У пункті 3 Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» вказано, що стаття 130 КЗпП містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. У частині першій статті 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Судам слід пам`ятати, що тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. Пунктами першим та другим частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Частиною першою статті 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Аналізуючи наведене вище суд констатує, що на роботодавця покладений обов`язок забезпечити працівникам умови, необхідні для забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Роботодавець має довести вину працівника у невиконанні трудових обов`язків та наявність усіх умов для виконання працівником своїх обов`язків. Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 07.02.2019 справа № 363/1400/16-ц. Так Верховний Суд висловив позицію, що роботодавець має довести, що роботодавцем були створені належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи наведене у сукупності слід звернути увагу, що суд захищає порушене право у спосіб визначений законом. При цьому суд розглядає справу у межах заявлених вимог. Зі змісту спірних правовідносин вбачається, що між сторонами існували трудові відносини. Відповідачці у межах повноважень передано майно яке зберігалося на складі. Відповідачка заперечуючи\~проти позову\~зазначала,\~що їй\~не було\~створено належних\~умов для\~виконання посадових\~обов`язків начальника\~складу.\~Так після\~вторгнення російських\~військ в\~Україну 24.02.2022\~особовий склад\~в/ч [NUMBER] ,\~та ТЦК був відведений з міста. Відповідно будівля де знаходився склад належним чином не охоронялася. Після ракетного обстрілу у відповідачки не було доступу до складу, оскільки були побоювання повторного обстрілу та небезпечного стану пошкодженої будівлі. До складу відповідачка дісталася лише 10.03.2022. Матеріали службових розслідувань не спростовують цих пояснень відповідачки. Більше того ці обставини визнаються самим позивачем. Таким чином позивач не довів, що відповідачці були створені усі умови для належного виконання трудових обов`язків. Таким чином на порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач не надав належних, допустимих і переконливих доказів на підтвердження того, що шкода спричинена позивачу завдана з вини відповідачки та у наслідок порушення трудових обов`язків й те, що відповідачці були створені усі умови для виконання посадових обов`язків по збереженню майна. Ураховуючи наведене у сукупності у задоволенні позову слід відмовити повністю. Наведених висновків суду достатньо для вирішення позову у межах заявлених вимог та заперечень й для ухвалення остаточного рішення. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід розподілити судові витрати. Позивач додав до позовної заяви документ про сплату судового збору. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то немає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed