Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з заявою про видачу обмежувального припису Заява мотивована тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2021 року. Від шлюбу Сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . По досягнення дитиною шести місяців Заявниця вийшла на роботу. Після цього [PERSON] почав систематично вчиняти відносно Заявниці психологічне (крики, образи, лайка, емоційний тиск, приниження, погрози), фізичне (побої) та економічне (позбавлення, вимагання грошей) насилля, свідком якого часто був малолітній син. По мірі дорослішання сина, [PERSON] почав систематично вчиняти насилля і відносно нього. Таке насильство проявлялося у вигляді регулярних словесних нападів, залякувань, криків. Літом 2024 року Заявниця вперше повідомила представникам поліції про факти вчинення насильства [PERSON] . Звернення перенаправлено за місцем проживання родини до дільничного офіцера поліції в с. Лука-Мелешківська Вінницької області. Дільничний офіцер поліції проводив профілактичні бесіди з [PERSON] , однак після цього ситуація лише погіршилася. Чоловік влаштовував сварки, доводив Заявницю до істерик та бив її. Заявниця боялася, що випадки насильства можуть стати частішими та набути більш жорстокого характеру, тому тривалий час не зверталася до органів поліції. Така поведінка [PERSON] повністю підірвала довіру Заявниці до нього, як до чоловіка та батька спільної дитини. Починаючи з серпня 2024 року Сторони стали проживати окремо, дитина залишилась проживати із Заявницею. Однак, окреме проживання від кривдника не вплинуло на його поведінку. Чоловік час від часу приїжджав до дитини, але кожен візит завершував вчиненням насилля відносно Заявниці та сина. Заявниця, розуміючи, що подальше спільне життя Сторін є неможливим через вчинення [PERSON] насилля, прийняла рішення розірвати шлюбні відносини. Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2025 у справі № 946/7107/24 шлюб між Сторонами розірвано. Проте, навіть після розлучення [PERSON] не залишив Заявницю з дитиною у спокої та продовжив вчиняти насилля відносно них. 23.05.2025, 03.06.2025 та 04.06.2025 [PERSON] вкотре після розірвання шлюбу вчинив психологічне насилля відносно Заявниці. За фактами протиправних дій кривдника працівники поліції складали неодноразово протоколи, які розглядалися Вінницьким міським судом Вінницької області. Однак, після притягнення [PERSON] до відповідальності, його поведінка не змінилася. Заявниця та малолітній [PERSON] змушені жити у постійному страху, оскільки [PERSON] продовжує вчиняти насильство відносно них. Кривдник погрожує Заявниці фізичною розправою, переслідує біля її місця проживання, на роботі. Неврівноважена та агресивна поведінка кривдника завдає шкоди дитині. Такі дії [PERSON] є усвідомленими та спрямовані на спричинення Заявниці та сину сильних психологічних страждань. Знайома заявниці у соціальній мережі Instagram поширила допис, в якому виклала інформацію про насильство, погрози, яке вчиняє [PERSON] . Однак, широке розголошення зазначених фактів не змінило поведінку кривдника. [PERSON] продовжував чинити психологічне насильство шляхом надсилання голосових повідомлень із погрозами фізичної розправи, також звучали погрози про позбавлення ним життя заявниці. 05.06.2025 Заявниця внаслідок погіршення самопочуття через погрози зі сторони [PERSON] звернулась за медичною допомогою, за результатами проведення її обстеження встановлено, що внаслідок насильницьких дій [PERSON] . Заявниця отримала комплексну психологічну травму, яка значною мірою погіршила якість її життя, психоемоційний стан, що наразі є причиною високого рівня тривожності та депресивного стану у Заявниці. Малолітній [PERSON] є дитиною, постраждалою від домашнього насильства, оскільки систематично потерпав від психологічного та економічного насилля зі сторони батька та неодноразово був свідком його насилля відносно матері. Хлопчик після спілкування з батьком стає агресивним, часто перебуває у пригніченому стані та змушений переживати негативні емоції від спостереження за зневажливим та жорстоким поводженням батька з матір`ю. Деструктивна та аморальна поведінка [PERSON] шкодить дитині, що явно суперечить її якнайкращим інтересам. Будучи занепокоєною змінами в психоемоційному стані та поведінці дитини після спілкування з батьком Заявниця звернулась до психолога [PERSON] . Згідно Висновку за результатами психологічного обстеження [PERSON] , спілкування з батьком завдає дитині психологічних травм, пов`язаних з отриманими від нього установками, а також з його непередбачуваністю та агресивністю. Кривдник негативно впливає на психоемоційний стан дитини, на процес її виховання та формування особистості. Враховуючи негативний вплив батька на дитину, психолог [PERSON] рекомендувала Заявниці з метою запобігання ретравматизації психіки [PERSON] , обмежити його спілкування з батьком та провести корекційну роботу з дитячим психологом. Оскільки Заявниця використала всі залежні від неї засоби задля порятунку себе і дитини від систематичних протиправних дій та дистанціюванню від [PERSON] , наразі єдиним ефективним заходом для протидії кривднику є винесення судом відносно нього обмежувального припису. А тому, Заявниця має справедливу надію, що видача обмежувального припису з обмеженнями для кривдника наближатися, розшукувати, переслідувати та спілкуватись з нею та дитиною захистить їх від тривалого насильства з боку [PERSON] , яке вони вже не здатні витримувати. Ухвалою суду від 04.08.2025 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами окремого провадження. У судовому засіданні представник заявниці підтримала заяву та просила її задовольнити з мотивів, викладених у ній. Заявниця у судове засідання не з`явилась. Повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився. Повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.08.2021, виданого Новобаварським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2025 у справі № 946/7107/24 шлюб між Сторонами розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 26.05.2025, що підтверджується довідкою, сформованою засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від 30.06.2025. Відповідно до рапорту ст. інспектора-чергового Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Гуменюк М.С. від 27.05.2025 встановлено, що 26.05.2025 отримано та зареєстровано ЄО за №11732 від 26.05.2025 домашнє насильство за заявою [PERSON] . Остання просила вжити заходів до її колишнього чоловіка [PERSON] , який 23.05.2025 близько 14 год. 30 хв. на мобільний телефон заявниці надіслав голосові повідомлення із погрозами нанести їй тілесні ушкодження та ображав нецензурною лайкою. Складено протокол прийняття заяви від 26.05.2025 та відібрано письмові пояснення у [PERSON] , які узгоджуються із вказаним рапортом. За цим факом працівником поліції складено форму ризиків вчиненого домашнього насильства від 26.05.2025. Відповідно до якої відмічено, що кривдник раніше погрожував потерпілій, зокрема вбити її, застосовував фізичне та психологічне насильство та вказано, що потерпіла боїться за своє життя та здоров`я. Стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 668425 від 01.06.2025 за вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП стосовно колишньої дружини [PERSON] . Відповідно до копії заяви від 01.06.2025 [PERSON] визнає вину у вчиненні ним домашнього насильства у повному обсязі, щиро кається та просить призначити йому мінімальне покарання. Згідно з протоколом прийняття заяви від 03.06.2025 [PERSON] повідомила, що 03.06.2025 [PERSON] переслідував її та дітей, намагався зайти у під`їзд їхнього будинку, чим налякав її, почав бігти за нею та словесно принижувати, тому вона побігла до найближчого відділку поліції. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 03.06.2025 вказано, що вона і лікар [PERSON] працюють разом. Вказує, що характеризує [PERSON] позитивно. А щодо [PERSON] зазначає, що він систематично переслідує [PERSON] , постійно телефонує їй, забігає в середину клініки, шукає її по поверхах, чужих медичних кабінетах. Вказує, що [PERSON] також погрожував медичному персоналу, на зауваження не реагував. Неодноразово погрожував і [PERSON] , коли вона робила йому зауваження. Стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 668473 від 03.06.2025 за вчинення ним домашнього насильства (ч. 1 ст. 173-2 КУпАП) відносно колишньої дружини [PERSON] . Згідно із рапортом ст. інспектора-чергового Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Касько В.Ф. 05.06.2025 СПДН Черкашіна в ході моніторингу мережі Інтернет (соц. мережі Інстаграм) виявлено публікацію, яка вказує на вчинення домашнього насильства. До матеріалів справи заявниця додає скриншоти публікації із текстом статті про вчинення домашнього насильства стосовно [PERSON] її колишнім чоловіком [PERSON] . Стаття, з поміж іншого, містить виклад обставин про погрози та характер насильницьких дій Петра відносно Наталі та заклик автора статті до читачів про допомогу, пораду як домогтися ефективної реакції правоохоронних органів. Також містяться скриншоти із месенджерів, до особа іменована «Дельфін» надсилає голосові повідомлення та відео повідомлення. Згідно із протоколом прийняття заяви від 05.06.2025 [PERSON] просить вжити заходів до колишнього чоловіка [PERSON] , який 04.06.2025 стукав у двері її квартири, залякував та ображав її, чим вчинив психологічне насильство. Відповідно до форми ризиків вчиненого домашнього насильства від 05.06.2025, складеної інспектором СПДН ВВГ ВРУП ГУНП у Вінницькій області Романом Польгун, кривдник [PERSON] раніше вчиняв щодо постраждалої [PERSON] фізичне, психологічне, економічне насильство, раніше погрожував потерпілій зокрема: застосувати зброю, вбити її, застосовував фізичне та психологічне насильство. Стосовно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 573384 від 07.06.2025 за вчинення ним домашнього насильства (ч. 1 ст. 173-2 КУпАП) відносно колишньої дружини [PERSON] . Насильство полягало у залякуванні, в образах та у вираженні нецензурною лайкою до потерпілої. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №12717864/25 від 10.06.2025 притягнуто до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2КУпАП. Відповідно до якої встановлено, що [PERSON] визнавав фактичні обставини справи та пояснив, що колишня дружина [PERSON] перешкоджає йому у спілкуванні з їх спільною дитиною, через що виникають спори між ними. До постанови додано протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису і довідку про набрання судовим рішенням законної сили. Також додано розписку [PERSON] про підтвердження ним, що йому зміст постанови суду 10.06.2025 оголошено та зрозуміло. Відповідно до довідки, іменованої «Щоденник спостережень» 05.06.2025 [PERSON] звернулась до лікарні зі скаргами на відчуття тривоги, головні болі, страх, кошмари, підвищений артеріальний тиск, оніміння частини обличчя та правої скроневої та потиличної ділянки голови, відчуття пульсації, поганий тривожний сон, що виникли після сімейної стресової ситуації, погроз. Відповідно до Консультативного висновку невролога від 10.06.2025 Заявниці діагностовано розлад вегетативної нервової системи (G90.9), неуточнений астено-невротичний синдром, призначено лікування, рекомендовано уникати стресові ситуації та відвідати психолога або психотерапевта. У матеріалах справи міститься висновок психолога, складений за результатами психологічного дослідження [PERSON] , у якому вказано, що внаслідок насильницьких дій, вчинених по відношенню до потерпілої, вона отримала комплексну психологічну травму, яка значною мірою погіршила якість її життя, психоемоційний стан, що наразі є причиною високого рівня тривожності та депресивного стану. Відповідно до лікарських рекомендацій від 16.06.2025 щодо консультації із лікарем психіатром клініки «Євромед» [PERSON] , [INFO] , встановлено діагноз «тривожний розлад дитячого віку» та рекомендовано «батькам вибрати правильну лінію виховання дитини». Відповідно до висновку психолога, що складений за результатами психологічного дослідження малолітнього [PERSON] , внаслідок спілкування з батьком дитина отримує психологічні травми, пов`язані з отриманими від нього установками, а також з непередбачуваністю та агресивністю батька. Психолог робить висновок, що батько в цілому негативно впливає на психоемоційний стан дитини, на процес виховання сина та формування особистості. Психолог [PERSON] рекомендувала з метою запобігання ретравматизації психіки [PERSON] , обмежити його спілкування з батьком та провести корекційну роботу з дитячим психологом. До заяви долучений СД диск із аудіо- та відео- записами. На аудіо записах чоловічий голос висловлюється нецензурною лайкою, застосовує погрози. На відео записах чоловік висловлює грубі погрози застосування фізичної розправи. Зі слів представника заявника на вказаних записах голос [PERSON] , на відео записах також наявний [PERSON] . Також на диску міститься відео запис зйомки екрану із розміщенням публікації в мережі інтернет про вчинення насильства відносно заявниці. Скріншоти цих публікацій також долучені до заяви. Заявник надав довідки, що вона та її син [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, та договір оренди житла у [ADDRESS] . Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Відповідно до статті 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено постановою Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 753/19409/19, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. З урахуванням позиції Верховного Суду, зважаючи на те, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на звернення [PERSON] до правоохоронних органів, враховуючи усі надані заявником докази та встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви, оскільки наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою психологічного чи фізичного насильства щодо заявниці, з огляду на що обмежувальний припис в цьому випадку буде виконувати запобіжну функцію до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Окрім того, застосування до кривдника обмежень у вигляді заборони [PERSON] особисто та через третіх осіб розшукувати та/або переслідувати [PERSON] , їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебуватимуть у місці, невідомому кривднику, а також заборони [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, є легітимним заходом втручання у права та свободи заінтересованої особи [PERSON] . Так, положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Нормами статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що на спростування позиції та доводів заявниці у вказаній частині, жодних доказів заінтересованою особою не подано, а існування інших обставин належними та допустимими доказами не підтверджено. Щодо вимоги в частині обмеження [PERSON] спілкування з постраждалою малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Під час розгляду справ про видачу обмежувального припису не визначаються права та обов`язки батьків стосовно дітей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до вимог ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, потрібно ретельно оцінювати низку факторів. Зокрема, в цій конкретній ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини». Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Так, посилаючись на необхідність видачі обмежувального припису в частині обмеження побачень та спілкування колишнього чоловіка з їх спільним сином, заявниця посилається на ту обставину, що заінтересованою особою вчинялось психологічне насильство по відношенню до сина, що полягало у нав`язуванні своїх установок дитині. Також необхідність такого припису обґрунтовує непередбачуваністю та агресивністю [PERSON] . Разом з тим, суд не встановив підстав для задоволення заяви в цій частині, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини щодо вчинення [PERSON] по відношенню до сина дій, які носять ознаки домашнього насильства. Доданий заявником висновок психолога не може бути належним доказом у цій справі, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування, ґрунтується на поясненнях одного із батьків (матері) без спілкування з іншим (батьком) дитини. Медичний працівник не допитувався як свідок в цій справі, консультативний висновок психолога носить рекомендаційний характер та не є висновком експертизи. Тому такий висновок не може бути самостійним належним та допустимим доказом для встановлення обмежувального припису заінтересованій особі по відношенню до її малолітнього сина. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно з ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: partial