Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, просила стягнути із відповідача на її користь суму боргу в розмірі 26 254,80 доларів США, що еквівалентно 1 083 656, 37 грн. В обґрунтування вказано, що 25 березня 2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Есет Менеджмент» та [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К.М., зареєстрований в реєстрі за № 483, відповідно до якого сторони зобов`язувалися в строки, встановлені договором укласти в майбутньому договір купівлі-продажу, відповідно до якого ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Есет Менеджмент» зобов`язувалася передати у власність (продати) квартиру [ADDRESS] з урахуванням в майбутньому присвоєної поштової адреси об`єкту, а [PERSON] зобов`язувалася прийняти цей об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі, визначеному попереднім договором. Проте, відповідачем не було виконано свої зобов`язання за цим договором, житловий будинок не було побудовано у встановлений строк, тобто до 4 кварталу 2022 року, основний договір не було укладено до 30 травня 2024 року з вини відповідача та з боку відповідача не було ніяких пропозицій щодо укладення основного боргу. Крім того, позивачем з 25 березня 2021 року по 28 грудня 2021 року було здійснено 8 платежів на рахунок відповідача як забезпечувальний платіж на загальну суму 79 574, 30 доларів США, що еквівалентно 3 284 397,40 грн. В подальшому позивач звернулася до відповідача про повернення фактично сплаченої суми, в результаті чого відповідачем було переведено на рахунок відповідача 1 000 000, 00 грн. та 1 200 741, 25 грн., що разом складає 2 200 741, 25 грн., що еквівалентно 53 319, 50 доларів США. Таким чином, станом на 22 листопада 2024 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 26 254,80 доларів США, що еквівалентно 1 083 656, 37 грн. Відповідач не визнав позову, у відзиві представник вказав, що за умовами п. 2.1.5 Попереднього договору, усі обов`язки сторони-1 (відповідача) за даним попереднім договором виникають з моменту настання наступної відкладальної обставини, сплати стороною-2 (позивача) 100% забезпечувального платежу у розмірі 4 668 769,83 грн., що еквівалентно 167 492,50 доларів США. Відповідачу протягом періоду часу з 25 березня 2021 року по 28 грудня 2021 року було сплачено тільки 2 200 741, 25 грн., що складає 47,50% від загальної суми зобов`язального платежу, що є порушенням з боку позивача умов попереднього договору. Поряд з цим, представник відповідача зазначив, що 05 листопада 2024 року відповідачем було переведено на рахунок позивача фактичну сплачену суму у розмірі 2 200 741, 25 грн. Зазначив, що сторонами під час укладення попереднього договору було погоджено, що сплачений забезпечувальний платіж повертається виключно у національній валюті гривні без застосування еквівалента в доларах США, таким чином вимога позивача про стягнення курсової різниці є необґрунтованою. У відповіді на відзив на позовну заяву, представник позивача заперечував проти доводів відповідача, вказуючи, що відповідачем були порушені вимоги договору та не закінчено будівництво до 4 кварталу 2022 року, останній платіж як частина забезпечувального платежу відбувся 28 грудня 2021 року, тобто на думку позивача вкінці 4 кварталу 2022 року, після чого позивач дізнався, що відповідач призупинив будівництво, а на відповідача відкриті кримінальні справи, в свою чергу посилаючись на ухвали слідчих суддів. Не погоджувався із доводами представника відповідача про повернення забезпечувального платежу у національній валюті, зазначаючи, що попередній договір не визначає повернення коштів виключно у національній валюті, а навпаки підкреслюється саме та сума, яку фактично було сплачено позивачем. Таким чином, визначення в попередньому договорі купівлі-продажу квартири грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, як і повернення коштів при розірванні попереднього договору еквівалентно іноземній валюті. У відповідь на відповідь на відзив, представник відповідача подав заперечення, в яких зазначив, що представником позивача перекручуються факти та не надано пояснень яким чином грудень 2021 року, час коли позивачем було здійснено останній забезпечувальний платіж, відноситься до 4 кварталу 2022 року. Крім того посилання позивача на ухвали слідчого судді про накладення арешту не відноситься до предмету спору. Представник відповідача вказав, що відповідач фактично отримав від позивача 2 200 741, 25 грн., саме таку суму і повернув, чим виконав умови п. 4.23 Попереднього договору. За таких обставин, відповідач не визнав жодних обставин та заперечував проти всіх пояснень позивача. Представник позивача звернувся із додатковими поясненнями, та зазначив, що формулювання «фактично отриманої суми» є невизначеним у Попередньому договорі та не містить чіткого роз`яснення щодо його змісту. Однак, виходячи з обставин справи,оплата за договором здійснювалася у гривнях із прив`язкою до еквіваленту в доларах США, і жодного альтернативного механізму платежу передбачено не було. Таким чином відсутність конкретного визначення цього терміну не повинна призводити до порушення балансу прав та обов`язків. У відповідь представник відповідача зазначив, що наслідки врахування до суми повернення забезпечувального платежу курсової різниці не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення національного еквіваленту грошових коштів. Крім того, відповідно до ст. 613 ЦК України, боржник грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Представник відповідача зазначив, що у позивача наявне прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи з 2022 року, то на його думку, саме з вини позивача не було укладено основний договір. Таким чином, саме позивачем порушуються умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, натомість у відповідача відсутні будь-які порушення умов попереднього договору. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 09 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 12 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 17 грудня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача юридичної особи. 18 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 37-38/. 27 грудня 2024 року представник відповідача через Електронний суд подав відзив на позов /а. с. 40-50/. 17 лютого 2025 року через Електронний суд надійшла відповідь представника позивача на відзив /а. с. 53-56/. 13 березня 2025 року представник відповідача подав заперечення на відповідь сторони позивача /а. с. 57-61/. 25 березня 2025 року через Електронний суд надійшли додаткові пояснення сторони позивача у справі. 15 травня 2025 року представник відповідача подав додаткові пояснення у справі. 29 травня 2025 року ухвалою судді закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримував в повному обсязі, просив її задовольнити. Представник відповідача Андрусенко О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях. Суд, вислухавши думки представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 25 березня 2021 року між ТОВ «КУА «Крістал Ессет Менеджмент» та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К.М., зареєстрований в реєстрі за № 483. Відповідно до п. 1.1. Попереднього договору, Сторони зобов`язуються в строки, встановлені умовами пункту 1.2 цього Попереднього договору, укласти в майбутньому Договір купівлі-продажу квартири (далі - «Основний договір»), відповідно до якого Сторона-1 (В Основному договорі - «Продавець») зобов`язується передати у власність (продати) квартиру [ADDRESS] , характеристика якої вказана в п. 1.3 статті 1 цього Попереднього договору в житловому будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] з урахуванням в майбутньому присвоєної поштової адресу Об`єкту, а Сторона-2 Основному договорі - Покупець, зобов`язується прийняти цей Об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі, визначеному цим Попереднім договором. Запланований термін закінчення будівництва будинку - 4 квартал 2022 року. Пунктом 1.2. Попереднього договору передбачено, що Основний договір укладається Сторонами протягом 60 (шістдесяти) робочих днів з моменту настання усіх наступних обставин, але не пізніше 30 грудня 2024 року: 1) отримання Відповідачем від Позивача 100% Забезпечувального платежу. Встановленого п. 4.1 цього попереднього договору з урахуванням уточнення розміру в порядку, передбаченому умовами цього Попереднього договору; 2) отримання Відповідачем документів на Об`єкт; 3) повне та належне виконання Позивачем своїх зобов`язань, визначених в статті 3 цього Попереднього договору; 4) отримання позивачем письмового запрошення/повідомлення від відповідача про готовність укласти Основний договір із зазначенням місця та терміну його підписання. Усі обов`язки сторони -1 за даним попереднім договором виникають з моменту настання наступної відкладальної обставини: сплати стороною -2 100% забезпечувального платежу встановленого п.4.1 попереднього договору, з урахуванням уточненого розміру, передбаченого умовами договору (п.2.1.5). Пунктом 4.1 договору передбачено забезпечувальний платіж у розмірі 4 668 769, 83 грн., що еквівалентно 167 492, 50 дол. США згідно коригування українського міжбанківського ринку. Умовами п.4.1.1 сторона-2 сплачує забезпечувальний платіж частинами, розмір яких зазначається в Графіку платежів. Графік платежів є додатком №2 до договору та його невід`ємною частиною. Відповідно до графіку платежів, термін оплати забезпечувального платежу поділений на тринадцять етапів оплати через кожні три місяці, починаючи з 29 березня 2021 року по 29 березня 2024 року. Згідно з п. 4.7 Попереднього договору, сторони стверджують, що забезпечувальний платіж, який сторона-2 сплачує стороні-1 на підставі цього Попереднього договору, не є авансом, попередньою оплатою, поворотною фінансовою допомогою та не є видом забезпечення виконання зобов`язання в розумінні ч. 1 ст. 546 ЦК України. Забезпечувальний платіж є іншим видом забезпечення виконання стороною-2 зобов`язання щодо укладання Основного договору, встановленим Сторонами у відповідності до ч. 2 ст. 546 ЦК України. На підставі п. 4.9. Попереднього договору, у випадку порушення своїх зобов`язань за попереднім договором Сторони несуть відповідальність, визначену попереднім договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням вимог, визначених чинним законодавством України та попереднім договором. Згідно з п. 4.16 попереднього договору, у разі порушення Стороною-2 умов цього Попереднього договору щодо сплати Забезпечувального платежу частинами, відповідно до графіку платежів, сплачується неустойка у розмірі 0,3% від суми простроченого платежу, розмір якого був встановлений на відповідний день оплати, вказаний у Графіку платежів, за кожен день прострочення. Відповідно до п. 4.23 Договору, у разі збігу строку на укладення Основного боргу, згідно з п. 1.2 цього Попереднього договору, та не укладення сторонами основного боргу з причин затримки реєстрації первинного права власності, зобов`язання, встановлене цим попереднім договором, припиняється, при умові, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення в інший строк. У цьому випадку зобов`язання укласти основний договір припиняється без застосування сторонами одна до одної будь-яких штрафних санкцій чи відповідальності за не укладення основного договору у термін, передбачений на його укладання. Сторона-1 зобов`язується у такому випадку повернути стороні-2, шляхом банківського переказу, фактично отриману суму забезпечувального платежу за цим Попереднім договором протягом 30 календарних днів з моменту отримання стороною-1 заяви сторони-2 про повернення фактично сплаченої суми забезпечувального платежу, за умови надання стороною-2 точних та дійсних банківських реквізитів. Як вбачається, з 25 березня 2021 року по 28 грудня 2021 року позивачем було здійснено 8 платежів на рахунок відповідача як забезпечувальний платіж: 25 березня 2021 року - 1 400 630, 95 грн.; 28 квітня 2021 року - 200 000, 00 грн.; 17 травня 2021 року - 102 200,00 грн.; 08 липня 2021 року - 111 000,00 грн.; 08 вересня 2021 року - 120 000,00 грн.; 07 грудня 2021 року - 2 359,00 грн.; 14 грудня 2021 року - 128 000,00 грн.; 28 грудня 2021 року - 136 550, 00 грн., що в загальному становить 2 200 741, 25 грн., що підтверджується квитанцій про здійснення платіжних операцій /а.с. 20-25/. 11 жовтня 2024 року позивач звернулася із заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» про повернення фактично сплаченої суми забезпечувального платежу /а.с. 26-27/. 05 листопада 2024 року відповідачем було переведено на рахунок позивача 2 200 741, 25 грн., що в свою чергу не заперечується позивачем. Тому на думку позивача, станом на 22 листопада 2024 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 26 254, 80 доларів США, що еквівалентно 1 083 656,37 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами в попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Пунктом 1.2. Попереднього договору передбачено, що Основний договір укладається Сторонами протягом 60 (шістдесяти) робочих днів з моменту настання усіх наступних обставин, але не пізніше 30 грудня 2024 року: 1) отримання Відповідачем від Позивача 100% Забезпечувального платежу. Встановленого п. 4.1 цього попереднього договору з урахуванням уточнення розміру в порядку, передбаченому умовами цього Попереднього договору; 2) отримання Відповідачем документів на Об`єкт; 3) повне та належне виконання Позивачем своїх зобов`язань, визначених в статті 3 цього Попереднього договору; 4) отримання позивачем письмового запрошення/повідомлення від відповідача про готовність укласти Основний договір із зазначенням місця та терміну його підписання. Умовами п. 2.1.5 Попереднього договору зазначено, що усі обов`язки сторони-1 за даним попереднім договором виникають з моменту настання наступної відкладальної обставини: сплати стороною-2 100% забезпечувального платежу, встановленого п. 4.1. цього Попереднього договору, тобто у сумі 4 668 769, 83 грн., що еквівалентно 167 492, 50 дол. США. Усі обов`язки сторони -1 за даним попереднім договором виникають з моменту настання наступної відкладальної обставини: сплати стороною -2 100% забезпечувального платежу встановленого п.4.1 попереднього договору, з урахуванням уточненого розміру, передбаченого умовами договору (п.2.1.5). Як вбачається, позивачем було внесено на рахунок відповідача 2 200 741, 25 грн., що складає 47,50% від загальної суми зобов`язального платежу, та відповідачем ця сума була повернута на рахунок позивача у відповідь на її заяву про повернення сплачених коштів. Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про порушення відповідачем умов попереднього договору, а саме у не укладенні основного договору до 30 травня 2024 року, оскільки відповідно до умов попереднього договору, укладення основного договору мала відбутися лише після повної сплати суми забезпечувального платежу (100%) другою стороною. Оскільки повна сплата є істотною умовою для виконання зобов`язань за договором, невиконання цієї умови позивачем унеможливлює виникнення у нього права вимагати виконання зобов`язань від відповідача. Тому суд дійшов висновку, що позивач не виконав своїх зобов`язань у повному обсязі та визнання вимог позивача в цій частині необґрунтованими. Крім того, суд відхиляє доводи позивача про те, що останній платіж було здійснено 28 грудня 2021 року, тобто вкінці 4 кварталу 2022 року, коли був запланований термін закінчення будівництва, оскільки позивач дійшов до помилкового висновку, що кінець 2021 року є кінцем 4 кварталу 2022 року, в той час як кінцем 4 кварталу є період, що охоплює з 01 жовтня по 31 грудня 2022 року. Щодо стягнення суми забезпечувального платежу в іноземній валюті, в доларах США, суд зазначає. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Відтак коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 910/10191/17 та від 13.03.2018 року у справі № 916/706/17. Згідно з п. 4.7 Попереднього договору, сторони стверджують, що забезпечувальний платіж, який сторона-2 сплачує стороні-1 на підставі цього Попереднього договору, не є авансом, попередньою оплатою, поворотною фінансовою допомогою та не є видом забезпечення виконання зобов`язання в розумінні ч. 1 ст. 546 ЦК України. Забезпечувальний платіж є іншим видом забезпечення виконання стороною-2 зобов`язання щодо укладання Основного договору, встановленим Сторонами у відповідності до ч. 2 ст. 546 ЦК України. Договором передбачено, що для забезпечення виконання свого зобов`язання щодо укладення основного боргу сторона-2 сплачує стороні-1 забезпечувальний платіж у розмірі 4 668 769,83 грн. без ПДВ, що еквівалентно 167 492,50 доларів США згідно коригування українського міжбанківського ринку. Курс гривні по відношенню до долара США, встановлений українським міжбанківським ринком станом на дату, що передує даті підписання цього Попереднього договору, складає 27, 8745 гривні за один долар США. Застосовувати розмір курсу, що був опублікований на сайті www.IBF.UA (загальний доступ) в розділі «Ринки» в підрозділі «Валютні ринки» підрозділі «Міжбанк онлайн» середнє арифметичне значення за графіком за день торгів на дату, що передує даті підписання цього Попереднього договору (п. 4.1.1). Позивачем надано суду розрахунок курсової різниці станом на дату подання позовної заяви, відповідно до якого розмір курсової різниці становить 26 254,80 доларів США, що еквівалентно 1 083 656, 37 грн. Так, курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсова різниця жодним чином не може бути ні збитками, ні упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 127/27222/16-ц. Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки умовами Попереднього договору не передбачено повернення забезпечувального платежу в еквіваленті долара США, а позивач не надав доказів, що курсова різниця виникла внаслідок дій чи бездіяльності відповідача, така вимога позивача про стягнення в еквіваленті долара США є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 10 799,22 грн. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового збору та витрат на правничу правову допомогу належить віднести на рахунок позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). За таких обставин, у зв`язку із залишенням позовної заяви без задоволення, судові витрати та витрати на правничу допомогу стягненню не підлягають. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed