Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Олійника О.Л. звернувся до суду з позовною заявою до Вінницької міської ради, за участі третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру. Позов мотивовано тим, що позивач [PERSON] був членом ЖБК «Міськелектротранспортник». Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 20.02.1992 №53 вирішено, затвердити протокол загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Міськелектротранспортник» від 08.01.1992 про надання кооперативних квартир членам цього кооперативу та видати їм ордери на заселення 160-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно списку житлово-будівельного кооперативу «Міськелектротранспортник», який доданий до вказаного вище рішення, серед осіб яким передбачено видача ордерів, наявний Позивач та члени його сім`ї (3 особи). На підставі даних документів Виконавчим комітетом Вінницької міської рали народних депутатів Позивачу видано ордер № 80 від 19.05.1992 на заселення 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Позивач звернувся з заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] . Однак, рішенням від 13.02.2025 № 77227704 державним реєстратором вирішено відмовити Позивачу у реєстрації права власності на квартиру, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме, відсутня довідка кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. На підставі викладеного позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Олійник О.Л. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Судові витрати просив залишити за позивачем. Представник відповідача Вінницької міської ради Мельник С.С. при вирішенні питання щодо задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, з зазначенням, що проти задоволення позовних вимог не заперечують. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] є членом ЖБК «Міськелектротранспортник», шо підтверджується довідкою, виданою ТОВ «ЖЕО» № 1022 від 21.11.2024. Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 20.02.1992 № 53 вирішено, затвердити протокол загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Міськелектротранспортник» від 08.01.1992 про надання кооперативних квартир членам цього кооперативу та видати їм ордери на заселення 160-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] , згідно списку, шо додається. У списку громадян на заселення кооперативного жилого будинку на 160 квартир по [ADDRESS] , що є додатком до рішення виконкому міської Ради народних депутатів від 20.02.1992 №53, наявний Позивач та члени його сім`ї (3 особи). На підставі даних документів Виконавчим комітетом Вінницької міської рали народних депутатів Позивачу видано ордер № 80 від 19.05.1992 на заселення 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № 13191 від 09.04.2025 в квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання двох повнолітніх осіб та одної неповнолітньої особи. Згідно листа відповіді на адвокатський запит ВК ВMP вiд 17.04.2025 №01/00/011/25126 повідомлено, що загальна вартість вищевказаної квартири складала 10954 крб. Обов`язковий пайовий внесок, 30% від вартості квартири, складав 3286 крб. 00 коп. і який [PERSON] сплатив у повному обсязі до 10.02.1990. ЖБК «Міськелектротранспортник» надано довгостроковий кредит терміном на 25 років для щомісячного погашення кредиту рівними частинами. Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» №Л-1597 від 21.11.2024, вбачається що Товариство не с правонаступником ЖБК «Міськелектротранспортник», тому відсутні дані щодо сплати паю Позивачем. Згідно листа КП «ВМБТІ» від 05.02.2025 реєстрація права власності на кв. [ADDRESS] не проводилась. Також, згідно інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно від 22.04.2025 право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. На замовлення [PERSON] 15.02.2025 КП «ВМБТІ» було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . 13.02.2025 Державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] винесено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на квартиру позивача, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме, відсутня довідка кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі. Статтею 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту судом цивільних прав і інтересів є визнання права. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власністю на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно із ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник має право користуватись, розпоряджатись та володіти своїм майном. Відповідно до\~ст. 4 ЖК УРСР житлові будинки, а також жилі приміщення в інших забудовах, які знаходяться на території України, створюють житловий фонд. Житловий фонд включає житлові будинки, які належать житлово-будівельному кооперативу. Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу позивач мав право тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру. Відповідно до п.19 постанови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186 «Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу», жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності. Як визначено\~у частині\~1\~статті 384\~ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Таке ж положення закріплене і в статті 19 Закону України «Про кооперацію», згідно з якою кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, отриманих від її реалізації та інше. Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає, якщо він не викупив її. Тобто внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише в разі викупу квартири член ЖБК стає її власником (ч.ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України). Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу (ст. 2 Закону України «Про кооперацію») і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру. Статтею 147 ЖК УРСР передбачене виключення члена житлово-будівельного кооперативу з такого кооперативу з підстав, в тому числі, несплати пайового внеску. Тоді як відповідно до ст.148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. А тому, зважаючи на те, що позивач зареєстрований і проживає з 1992 року по даний час у спірній квартирі, користується нею, справно сплачує плату за житлово-комунальні послуги, є всі достатні підстави вважати, що позивачем було здійснено виплату всіх пайових внесків, (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була ним викуплена в ЖБК. Для вчинення такого викупу потреби укладати спеціальний договір немає. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об`єкта. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла. Згідно із ст. 392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Розглядаючи цей спір, суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року) про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Селмуні проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Селмуні проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення. Щодо розподілу судових витрат, позивач [PERSON] просив залишити судові витрати за ним. На підставі викладеного та

Outcome: approved