Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

У квітні 2024 року представник позивача Тараненко А.І. звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що 21.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 545020996 у формі електронного документа, згідно умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 19 750 грн., строк кредитування 30 днів, процентна ставка 1,70 % в день. Вказаний кредитний договір було підписано електронним підписом відповідача, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV37RX3. 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 року. 28.11.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року. 31.12.2020 року між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, що продовжила строк договору до 31.12.2021 року. В даній додатковій угоді Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 року та № 28/1118-01. 31.12.2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 122 від 23.02.2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача [PERSON] 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021 року. В подальшому, ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: № 2 від 03.08.2021 року та № 3 від 30.12.2022 року, якими продовжено строк дії Договору факторингу до 30.12.2024 включно, всі інші умови залишились без змін. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] 06.03.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали Договір факторингу № 06/03/24 відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» було відступлено право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за Договором факторингу № 06/03/24 від 06.03.2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] на загальну суму 70 426,97 грн. Далі зазначає, що відповідачем зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконуються, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 70 426,97 грн., яка складається із: 19 750,00 грн. - заборгованість по кредиту, 50 676,97 грн. - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 545020996 від 21.12.2020 року у розмірі 70 426,97 грн., з яких 19 750,00 грн. - заборгованість по кредиту, 50 676,97 грн. - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом, а також судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2\~422,40 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у АТ «Юнекс Банк» належним чином завірені копії відповідних документів. 25.07.2024 року до суду надійшла відповідь АТ «Юнекс Банк» (том 1 а.с. 108-109). Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у АТ «ПУМБ» відповідну інформацію. 18.09.2024 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення у яких він просив стягнути із відповідача судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2\~422,40 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн., на підтвердження чого надав відповідні документи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано у АТ «Юнекс Банк» та АТ «Універсал Банк» відповідну інформацію. 10.12.2024 року до суду надійшла відповідь АТ «Юнекс Банк» (том 1 а.с. 145-147). 14.01.2025 року до суду надійшла відповідь АТ «Універсал Банк» (том 1 а.с. 154-156). 31.03.2025 року представник відповідача адвокат Самсонова Н.В. через систему «Електронний суд» направила до суду додаткові пояснення у яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилалася на те, що позивач не набув прав вимоги за кредитним договором № 545020996 від 21.12.2020 року, який було укладено між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 545020996 був укладений 21.12.2020 року, натомість договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28.11.2018 року, майже за три роки до укладання вказаного кредитного договору. Тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] . Відтак, у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс», а ТОВ «Таліон Плюс» передати ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яка б свою чергу могла б передати право вимоги позивачу ТОВ «Юніт Капітал». Окрім того, позивачем не надано суду належним чином завіреного реєстру прав вимог та акту прийому передачі реєстру боржників, яким би підтверджувалося набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за договором, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем. Натомість представник позивача зазначив, що надав до суду скан-копію витягу з реєстру прав вимоги 122 від 23.04.2021 року, проте цей «документ» не можна вважити витягом з реєстру через його неналежне оформлення. В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який зроблений позивачем, в якому повинно було б конкретизовано щодо дати видачі кредиту та порядку нарахування відсотків за користування кредитом. Також зазначила, що представником позивача надано до суду в якості доказів суми заборгованості розрахунки, які були зроблені ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», а не самим позивачем. Також звертає увагу суду, що за відступлення права вимоги ТОВ «Таліон Плюс» повинно було сплатити ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» суму фінансування, проте відповідних доказів матеріали справи не містять. Таким чином, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права грошової вимоги до відповідача від первісного кредитора - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до кредитора - ТОВ «Таліон Плюс», відповідно не довів перехід права вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до «Юніт Капітал», тобто не довів перехід права вимоги на кожному етапі такої передачі, що є його процесуальним обов`язком. 30.04.2025 року представник позивача Тараненко А.І. через систему «Електронний суд» направив до суду додаткові пояснення у яких зазначив, що 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до пункту 8.2 вказаного договору факторингу строк дії цього Договору закінчується 28 листопада 2019 року. Відповідно до п. 8.6 Додатки та додаткові угоди до даного Договору набувають чинності з моменту їх підписання обома сторонами та становлять його невід`ємну частину. В подальшому, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали ряд додаткових угод, якими продовжено строк дії договору до 31.12.2022 року. Таким чином, з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії, з 28.11.2018 по 31.12.2022 року. Зазначає, що право вимоги перейшло від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку, а отже право вимоги до відповідача [PERSON] перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 23.02.2021 року, тобто після укладання кредитного договору № 545020996 від 21.12.2020 року. На думку представника, сторона відповідача помилково вважала, що передача права вимоги відбулася в момент укладення договору факторингу. Проте, відповідно до умов договору факторингу, передача права вимоги здійснюється не за самим договором, а за реєстрами, які є додатками до нього. Окрім того, реєстр прав вимоги до договору факторингу від № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, до якого включено кредитний договір № 545020996 від 21.12.2020 року, укладено 23.02.2021 року, тобто через два місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало, а не є майбутнім, як помилково вважає представник відповідач. Реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить всі необхідні дані (сума вимоги, боржник, дата переходу, підписи), а тому він є достатнім доказом передачі права вимоги. Стороною відповідача неправильно трактовано положення договору, а тому вона дійшла хибного висновку, що передача права вимоги відбувається у момент підписання договору. Насправді ж, право вимоги переходить у момент підписання реєстру, який є невід`ємною частиною договору факторингу. 30.05.2023 року відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 9 до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] на загальну суму 70 426,97 грн. Предметом даного договору, відповідно до його умов, є відступлення прав вимоги, що зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Витяг з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 підтверджує, що право вимоги за кредитним договором № 545020996 від 21.12.2020 року відступлено ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на законних підставах, а передача права вимоги відбулося відповідно до умов договору факторингу. Оскільки строк дії цього договору був продовжений додатковими угодами до 2024 року, а передача права вимоги здійснена на підставі реєстру прав вимоги № 9, відступлення відбулося в межах чинного на той момент зобов`язання. Таким чином, перехід права вимоги є правомірним і відповідає умовам договору. ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 06/03/24 від 06.03.2024 року, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 06/03/24 від 06.03.2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 70 426,97 грн. Отже, відповідно до договору факторингу № 06/03/24 від 06.03.2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Клієнт) та ТОВ «Юніт Капітал» (Фактор), останній набув право грошової вимоги до боржників. Перехід цих прав відбувся на підставі підписаного сторонами Акта прийому-передачі реєстру боржників (Додаток № 2 до Договору), який підтверджує зміну кредитора. Згідно з цим документом, ТОВ «Юніт Капітал» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 70 426,97 грн. Враховуючи наведене, укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин із [PERSON] від 21.12.2020 року не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору № 545020996 від 21.12.2020 року передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі реєстру, який оформлений належним чином. Представник позивача також зазначає, що перерахування суми клієнту не є предметом доказування у вказаній справі, оскільки перехід прав вимоги підтверджується підписанням реєстру, як передбачується в даному договорі, а тому сторона позивача не зобов`язана надавати докази здійснення оплати за відступлені права вимоги. Проте, для повного та всебічного розгляду справи, сторона позивача долучає платіжні інструкції про оплату за право грошової вимоги згідно договорів факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року та № 06/03/24 від 06.03.2024 року. Також, представником позивача наведено список судової практики, яка, на його думку, підлягає застосуванню у вказаній справі. Враховуючи викладене, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 16.05.2025 року представник відповідача адвокат Самсонова Н.В. через систему «Електронний суд» направила до суду заперечення на додаткові пояснення у яких вона зазначила, що згідно судової практики Верховного Суду ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. На час укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про відповідача як боржника надана у витягу з реєстру прав вимоги № 122 від 23.02.2021 року ТОВ «Таліон Плюс», тобто більш ніж через три роки після укладення договору факторингу. Отже, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги 28.11.2018 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору. Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно відповідача [PERSON] , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не було передане цим товариством на підставі договору факторингу від 05.08.2020 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу не передало таке право позивачу ТОВ «Юніт Капітал» за договором факторингу. Отже, ТОВ «Юніт Капітал» є неналежним позивачем у вказаній справі, оскільки не має права вимагати від відповідача сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 21.12.2020 року між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Щодо судової практики, на яку посилається представник позивача, то сторона відповідача зазначила, що починаючи з другої половини 2024 року й на теперішній час судова практика змінилася і якщо на час укладення договору відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28.11.2018 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином, відступлення права вимоги не відбувається. 27.05.2025 року представник позивача Хлопкова М.С. через систему «Електронний суд» направила до суду додаткові пояснення у яких вона, окрім заперечень, викладених іншим представником у додаткових поясненнях від 30.04.2025 року, також звертає увагу суду на наступне. Відповідно до п. 4.1. вказаного кредитного договору невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua. Правила є у відкритому доступі на сайті ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Первісного кредитора) за посиланням: https://moneyveo.ua/confidentiality/creditrules/ та відповідач погодився, що ознайомився з ними (п. 4.1. Договору) Відповідно до алгоритму дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору відповідач особисто обрав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитися з умовами договору перед його підписанням. Відповідач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, не звертався за додатковим роз`ясненням положень договору. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсними не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та правил, які є невід`ємною частиною до нього. Відповідач отримав екземпляр договору на власну електронну пошту, а також має вільний доступ до умов договору на сайті первісного кредитора. Інформація надана ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з дотриманням всіх вимог законодавства, виклавши її в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме відповідач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Враховуючи викладене, на думку представника позивача, є всі підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача у прохальній частині позову просив розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача адвокат Самсонова Н.В. письмово просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні з урахуванням наданих нею заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для правильного розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 21.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № 545020996 (далі кредитний договір) у формі електронного документа, згідно умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 19 750 грн. Вказаний кредитний договір було підписано електронним підписом відповідача, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV37RX3 (том 1 а.с. 12-14). Відповідач [PERSON] , за допомогою мережі Інтернет, перейшов на офіційний сайт Товариства - www.moneyveo.ua, ознайомився з Правилами надання грошових коштів у позику й Паспортом споживчого кредиту, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого відповідач заявив про бажання отримання коштів, подавши відповідну заявку, в якій вказав свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання (том 1 а.с. 16). Відповідно до п. 1.1. вказаного кредитного договору, Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові Кредит у вигляді Кредитної лінії, в розмірі Кредитного ліміту на суму 19 750,00 (дев`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят грн. нуль коп.) на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику. Пунктом 3.2. Правил до кредитного договору передбачено, що Позичальник у Заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні Товариству для прийняття рішення про надання чи ненадання кредиту. Позичальник також зобов`язаний оновлювати ці дані в Особистому кабінеті не пізніше 3-х календарних днів з дня виникнення змін в таких даних Відповідно до п. 4.4 вказаного кредитного договору, визначається, що у всіх відносинах між Позичальником та Кредитодавцем в якості підпису, Позичальник використовує як електронний підпис одноразовий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. 21.12.2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 19 750,00 грн. на банківську карту відповідача [PERSON] № [NUMBER] , що підтверджується копією квитанції про перерахування коштів у розмірі 19 750 грн. згідно договору № платник ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», отримувач [PERSON] (том 1 а.с. 23). 21.12.2020 року відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту (том 1 а.с. 11). Згідно довідки щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» сума кредиту складає 19\~750 грн., строк кредитування 30 днів, процентна ставка 1,70 % в день (том 1 а.с. 15). 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає (відступає), а ТОВ «Таліон Плюс» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (том 1 а.с. 54-57), а також додаткові угоди про продовження строку дії договору (том 1 а.с. 40, 41). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 122 від 23.02.2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] (том 1 а.с. 38). 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає), а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» приймає належні права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників (том 1 а.с. 71-73). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] (том 1 а.с. 42). 06.03.2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали Договір факторингу № 06/03/24, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» було відступлено право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором (том 1 а.с. 76-79). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023 року до Договору факторингу № 06/03/24 від 06.03.2024 року, ТОВ «Юніт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 70 426,97 грн., з яких 19 750,00 грн. - заборгованість по кредиту, 50 676,97 грн. - заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом (том 1 а.с. 50-51). Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до ч 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису сторін. При цьому, відповідач [PERSON] , за допомогою мережі інтернет, перейшов на офіційний сайт ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» - www.moneyveo.ua, ознайомився з правилами надання грошових коштів у позику та паспортом споживчого кредиту, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого, добровільно, без примусу чи тиску відповідач заявив про бажання отримання коштів, подавши відповідну заявку, в якій вказав свої персональні дані, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, номер телефону, ідентифікаційний номер, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів та місце реєстрації/проживання. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року, по справі № 127/33824/19, обґрунтованим висновком є те, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані Відповідачу. Суд зазначає, що відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення вказаних договорів. Дії відповідача спрямовані на укладання договору, шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору є неможливим. Матеріали справи свідчить про досягнення між первісним кредитором та відповідачем згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. До того ж, стороною відповідача укладення вказаного договору у відзиві не заперечувалось. Статтями 525, 526\~ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 599\~ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Статтями 1048, 1049, 1050\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно із статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст.\~614\~ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.\~615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 629\~ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд зазначає, що поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). Відповідно до статті 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Юніт Капітал» посилається на те, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до нових кредиторів, кінцевим з яких є позивач ТОВ «Юніт Капітал», на підставі договорів факторингу, які були укладені у 2018 - 2024 роках. Представник відповідача у відзиві на позов звернула увагу суду, що кредитний договір № 545020996 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] був укладений 21.12.2020 року, тоді як договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28.11.2018 року, тобто, задовго до укладання вказаного кредитного договору, який є предметом позову. Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 914/868/17, від 18.10.2018 року у справі № 910/11965/16, майбутні вимоги можуть бути відступлені за умови їх визначеності, тоді як передача невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, в тому числі на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, оскільки його не індивідуалізовано належним чином, спираючись на положення статей 6, 626, 628, ч.1 ст. 638, ст.1054, ст. 1048 та з урахуванням ст. 639 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514\~ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої\~статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514\~ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 року по справі № 914/868/17). При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу самого зобов`язання, на підставі якого може виникнути вимога. З матеріалів справи вбачається, що право вимоги до [PERSON] вказано лише у реєстрі прав вимоги і не існувало на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 року. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо [PERSON] на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 року не існувало. Відповідно до п. 2.1 договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Отже, майбутні вимоги не є предметом договору факторингу від 28.11.2018 року № 28/1118-01, тому і право вимоги за кредитним договором із [PERSON] , який буде укладено у 2020 році, не могло входити до таких вимог. Також, слід звернути увагу, що договір факторингу № 05/0820-01, укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» 05.08.2020 року, також було укладено до підписання [PERSON] кредитного договору від 21.12.2020 року. Крім того, реєстр прав вимоги № 122 про передачу прав вимоги до [PERSON] від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» датований 23.02.2021 роком, тобто вже на момент коли між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» 05.08.2020 року підписано договір факторингу. За таких обставин, передати право вимоги за зобов`язанням, яке взагалі не існувало на момент укладення договору факторингу, неможливо. Позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором на першому етапі від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - ТОВ «Юніт Капітал». Окрім того, представник відповідача у відзиві на позов зазначила, що матеріали справи не містять доказів оплати за договорами факторингу. Суд зазначає, що належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за договором відступлення прав вимоги, у зв`язку з чим перехід прав та обов`язків до правонаступника можуть підтверджувати відповідні первинні документи щодо повної оплати відступлення права вимоги (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14). Положеннями п. 1.6. договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року «Фінансування» - сума коштів, що сплачується Фактором Клієнту за відступлення Права вимоги на умовах цього Договору. Відповідно до п. 5.2.1. Договору № 28/1118-01 від 28.11.2018 року фактор зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі здійснювати Фінансування в порядку, передбаченому цим договором. Стороною позивача було долучено до матеріалів справи докази оплати за договорами факторингу, а саме копії платіжних інструкцій: № 4097 від 30.05.2023 року, призначення платежу «оплата за відступлення прав вимоги згідно реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 р. та договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року», та № 1785 від 07.03.2024 року, призначення платежу «оплата за право грошової вимоги згідно Договору факторингу № 06/03/24 від 06.03.2024 р.» (том 1 а.с. 217, 218). Разом з тим, доказів, які б підтверджували надання ТОВ «Таліон Плюс» попередньому кредитору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» грошових коштів за передачу права вимоги згідно Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, представником позивача суду не надано. Посилання представника позивача на те, що перерахування суми клієнту не є предметом доказування у вказаній справі, оскільки перехід прав вимоги підтверджується підписанням реєстру, як передбачується в даному договорі і позивач не зобов`язаний надавати докази здійснення оплати за відступлені права вимоги, оскільки дана обставина не є підставою для переходу права вимоги за договором факторингу, суд до уваги не приймає, оскільки Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності перевірки судом факту перерахування коштів на виконання умов договору. Так, Верховний Суд у постанові від 03.11.2021 року (справа № 301/2368/14-и) зазначив, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за кожним договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. На необхідність перевірки факту перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 року в справі № 2-879/11 (провадження 61-10005св21) з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимога до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 143/1269/17 (провадження № 61-5383св22), від 06.09.2023 у справі № 466/3066/13-ц (провадження № 61-785св23), від 26.01.2022 року у справі № 637/590/16-ц (провадження № 61-15865св21). Крім того, як відзначив у постанові № 916/2286/16 від 17.01.2020 року Верховний Суд, відсутність доказів на підтвердження повної оплати за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволені заяви про стягнення заборгованості. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року, справа № 219/1704/17, провадження № 61-1211св19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1\~ст. 95 ЦПК України). За змістом ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 року у справі № 465/4873/20 (провадження № 61-6627св23) зазначено, що позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд не може вчиняти активних дій, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21 зазначив, що при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 року у справі № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22) вказано, що загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що позивач «ТОВ «Юніт Капітал» є неналежним позивачем у вказаній справі з огляду на недоведеність переходу прав вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, а тому, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу покласти на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed