Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

30.12.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить: - визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором NoZRSWGK00000129, укладеним 06.03.2007 між ЗАТ КБ «Приват Банк» (наразі АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки №ZRSWGK00000129, укладеним 06.03.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] , який помер [INFO] , згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - зняти заборону на відчуження квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Короткий виклав доводів позивача, заперечень відповідачів На обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 06.03.2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZRSWGK00000129, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 42480 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.03.2027. На забезпечення виконання кредитного договору між Банком та Позичальником було укладено іпотечний договір за №ZRSWGK00000129 від 06.03.2007 року, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . При цьому, між [PERSON] та ним [PERSON] , 15.01.2008 було укладено договір купівлі-продажу даної квартири у формі розписки, за яким він набував у власність дане нерухоме майно за 32000 доларів США. Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири мав бути укладений після зняття всіх заборон. З того часу він фактично користуюся даним житлом та сплачує за нього комунальні платежі. Натомість, як стало нещодавно відомо [PERSON] помер [INFO] . Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентується статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. основним і додатковим тощо. Як стало відомо [PERSON] із листа Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.12.2024 - АТ КБ «Приват Банк» звернулося із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "Приват Банк" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приват Банк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку в органі Міністерства внутрішніх справ України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.08.2012 року у справі №0603/4629/12 відмовлено у відкритті провадження по даній справі у зв`язку із смертю [PERSON] та відсутністю факту прийняття спадщини. Отже, за наслідком вказаного слідує, що строк пред`явлення вимоги до спадкоємців розпочався 23.08.2012 року, коли АТ КБ «Приват Банк» дізналося або могло дізнатися про відкриття спадщини та закінчився 23.02.2013. Протягом строку визначеного ст. 1281 ЦК України вимоги до спадкоємців заявлені не були. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Наслідком припинення іпотеки (визнання договору іпотеки недійсним) згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є скасування відповідного запису в Державному реєстрі прав. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки у разі припинення правовідношення за договором іпотеки є перешкодами у реалізації права розпорядження відповідним майном, у зв`язку із чим слід вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Щодо визнання права власності на майно за набувальною давністю, то слід зауважити, що попередній власник квартири відмовився від квартири шляхом її відчуження на користь позивача. Враховуючи, що він добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років, продовжує відкрито, безперервно користуватися ним, вважається за можливе визнати за ним право власності на квартиру за набувальною давністю. Представник відповідача Бердичівської міської ради Кухар О.І. у судовому засіданні щодо задоволення позовної вимоги про визнання права власності за набувальною давністю поклався на розсуд суду. Представник відповідача АТ КБ «Приват банк» адвокат Адаменко Т.С. проти задоволення позову заперечила. У відзиві на позовну заяву вказала, що однією із необхідних умов для визнання права власності на майно за набувальною давністю є добросовісність заволодіння. Долучену до позову розписка, яка складена в простій письмовій формі, позивач помилково вважає договором-купівлі продажу, який в майбутньому породжує в нього право власності на майно. Однак, "сумнівна" за своєю суттю розписка, якою підміняється договір-купівлі продажу та не свідчить про добросовісність заволодіння [PERSON] спірним майном. [PERSON] жодного відношення до нерухомого майна не має і в тому числі не є добросовісним володільцем. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Крім того, відсутня умова безперервності володіння майном, оскільки декілька чеків на оплату комунальних послуг не є беззаперечним доказом безперервного володіння позивачем. Будь-які інші докази, які б беззаперечно свідчили про безперервне користування майном [PERSON] - відсутні. Оскільки позивач не є добросовісним набувачем майна, то жодного відношення до припинення зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним та іпотечним договорами не має, а отже не є тією особою, яка може звертатися до суду з відповідним позовом. Крім того, позивач суттєво пропустив строк для звернення до суду з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 06.01.2025 позовна заява залишена без руху. Недоліки позову представник позивача усунув 16.01.2025, сплативши судовий збір. Ухвалою від 17 січня 2025 року суд відкрив загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Гуменюк О.В. підтримали позов. Представник відповідача 1 адвокат Адаменко Т.С. проти задоволення позову заперечила, із підстав наведених у відзиві. Представник відповідача 2 Кухар О.І. щодо задоволення позову в частині вимог до Бердичівської міської ради поклався на розсуд суду. Фактичні обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження Суд встановив, що 06.03.2007 між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZRSWGK00000129, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 42480 доларів США з кінцевим терміном повернення 05.03.2027 (а.с. 43-44). На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK00000129 06.03.2007 між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір за №ZRSWGK00000129 від 06.03.2007 року, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15). Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 23.08.2012 у справі № 0603/4629/12 суд відмовив у відкритті провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі Житомирської філії до [PERSON] про звернення стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до змісту копії розписки від 15.01.2008, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] отримав 32\~000 грн від [PERSON] в якості оплати за продаж квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Нотаріальний договір буде укладено після зняття всіх заборон із даної квартири (а.с. 15). Згідно із інформаційною довідкою із державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності рахується за [PERSON] , квартира 06.03.2007 передана в іпотеку АТ КБ «Приват банк», накладено заборону на відчуження квартири (а.с. 16). Згідно із квитанціями, долученими до позову було здійснено оплату за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] : -19.03.2015 - за воду, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -19.03.2015 - за газ, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -11.06.2016 - за воду, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -10.04.2018 внески на утримання будинку, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -11.06.2018 за газ, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -12.07.2018 за воду, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -13.07.2018 за газ, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -12.07.2018 за квартплату, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -28.02.2019 внески на утримання будинку, платником у квитанції вказано [PERSON] ; -21.01.2020 - внески на утримання будинку, платником у квитанції вказано [PERSON] -30.10.2020 - за газ, платником у квитанції вказано [PERSON] (а.с. 9-14). Відповідно матеріалів спадкової справи до майна [PERSON] , який помер [INFO] спадкоємці після його смерті відсутні, із претензіями кредитора звертався АТ КБ «Приват банк»: 13.10.2015, 29.01.2016, 06.10.2020. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач це її сусід. Вона проживає у квартирі [ADDRESS] із 1992 року. У квартирі [ADDRESS] жив [PERSON] . Після смерті син продав квартиру та надалі у квартиру заселилися [PERSON] з дружиною та дітьми. [PERSON] вона не знала. [PERSON] живе у квартирі більше 10 років безперервно. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] із 2008 року. У квартирі [ADDRESS] цього будинку більше 10 років проживає позивач із сім`єю. Застосовані норми права, аналіз доводів сторін, висновки суду Щодо позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові від 19 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 Велика Палата Верховного Суду Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. \~Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. \~Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. \~Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. \~Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. У цій справі позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав володіння спірним нерухомим майном, тобто наявності у нього добросовісності такого володіння. Доводи [PERSON] у позові, що було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири у формі розписки суд вважає неприйнятними та їх відхиляє. Так, відповідно до долученої до позову розписки від 15.01.2008 [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти на укладання майбутнього договору купівлі-продажу квартири. Проте за положеннями статті 657 ЦК України (в редакції на час написання розписки) договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Розписка про передачу коштів на укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири не є документом, з якого виникає право власності на нерухоме майно, вона не є по своїй суті попереднім договором, оскільки відповідно до ст. 635 ЦК України (в редакції на час написання розписки) попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, тобто письмовій та посвідченій нотаріально. Така розписка про передання грошових коштів [PERSON] . [PERSON] в рахунок оплати за спірну квартиру не свідчить ні про час заволодіння квартирою позивачем, ні про добросовісність такого заволодіння. Крім того, зі змісту розписки про передачу грошових коштів, [PERSON] було достеменно відомо, що квартира знаходиться в іпотеці банку та наявні заборони на відчуження. У пункті 18.7 договору іпотеки від 06.03.2007 визначено, що іпотекодавець не вправі відчужувати або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя. [PERSON] не мав права відчужувати [PERSON] , без згоди банку, спірну квартиру і [PERSON] про це було відомо. Суду не надано доказів, що згода банку на відчуження спірної квартири була отримана. За таких обставин, суд вважає, що заволодіння [PERSON] спірною квартирою не є добросовісним, оскільки він знав про відсутність у нього правових підстав для набуття права власності на спірку квартиру. Таким чином, така обов`язкова умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісності заволодіння майном, у даному випадку відсутня. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~статтею 344 Цивільного кодексу України. Отже, позовні вимоги про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю не підлягають задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог: визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором NoZRSWGK00000129, визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки №ZRSWGK00000129, укладеним 06.03.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] , який помер [INFO] , зняття заборони на відчуження квартири, суд відмовляє із таких підстав. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Суд встановив, що [PERSON] не є стороною ні кредитного договору NoZRSWGK00000129, ні договору іпотеки №ZRSWGK00000129. [PERSON] також не набув права власності на предмет іпотеки. Отже позивач не довів факту порушення його майнових прав та інтересів цими договорами. За такого, оскільки наявністю кредитних зобов`язань [PERSON] та перебування в іпотеці квартири [ADDRESS] права позивача Акціонерним товариством комерційним банком "ПРИВАТБАНК" не порушуються, - у задоволенні позову в цій частині суд відмовляє за безпідставності заявлених вимог. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача Оскільки у задоволенні позову суд відмовив, витрати позивача не компенсуються, а відповідачі про їх витрати не заявляли.

Outcome: dismissed