Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

16 травня 2025 року [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду із позовною заявою до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області із вимогами про визнання права власності на приватний будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори, є власником приватного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 105,2 кв. м. Право власності позивача зареєстровано в БТІ м. Волноваха 19 вересня 1997 року в реєстровій книзі № 441. Вказано, що позивачем здійснено реконструкцію вказаного будинку та на підставі рішення виконкому Микільської сільської ради від 06 лютого 2002 року №7 він отримав Свідоцтво про право власності від 05 березня 2002 року на вказаний будинок. Право власності на реконструйований будинок було зареєстровано у Волноваському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 689 у книзі № 3, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі від 05 березня 2002 року. Зазначено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України позивач був вимушений покинути місце свого постійного проживання в с. Микільське Волноваського району Донецької області та переміститись до м. Моршина Львівської області. Вказано, що позивач звернувся до державного реєстратора із заявою щодо вчинення реєстраційних дій, але 26 березня 2025 року він отримав рішення про відмову № 78021986 державного реєстратора в їх проведенні, яке мотивоване тим, що на запит державного реєстратора № 06.21/57 від 20 березня 2025 року він отримано відповідь від Вугледарської МВА Волноваського району Донецької області № 0.53/08- 942/0/8-25 від 24 березня 2025 року щодо неможливості надати інформацію стосовно зареєстрованого права власності на вказаний житловий будинок через те, що БТІ знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області, а отже і отримати інформацію про зареєстроване право власності на нерухоме майно не є можливим. Виходячи з вищевикладеного, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території на даний час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його право власності. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на будинок, позивач вимушений звертатись з даним позовом до суду. Прохає суд визнати за позивачем право власності на вищевказаний будинок. Ухвалою суду від 23 травня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 30 хвилин 07 липня 2025 року (а. с. 23). Позивач та його представник - адвокат Фурик А.Я., у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити (а. с. 55). Представник відповідача - Коржевников Я.М., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 36-37), в якій прохав суд вирішити справу на розсуд суду, при цьому зазначивши про те, що відповідач не оспорює та не заперечує право власності позивача на вказаний будинок. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1997 року (а. с. 9 на звороті 10), який посвідчений державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Шмитько В.І. за реєстровим № 2-1752, є власником приватного будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею - 12,9 кв. м (а. с. 12 та на звороті), право власності на який зареєстровано у Волноваському БТІ 19 вересня 1997 року у реєстровій книзі № 441 (а. с. 9 на звороті 10). Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння від 06 квітня 1995 року (а. с. 10 на звороті -11), будинок [ADDRESS] , складається з: коридору, сараю, кухні та жилої кімнати, загальною площею 40,40 кв. м, житловою площею - 12,9 км. м. Позивачем здійснено реконструкцію вказаного будинку та на підставі рішення виконавчого комітету Микільської сільської ради Волноваського району Донецької області від 06 лютого 2002 року № 7 (а. с. 14 на звороті) він отримав Свідоцтво про право власності від 05 березня 2002 року на вказаний будинок (а. с. 13 на звороті), право власності на який (реконструйований) зареєстровано у Волноваському бюро технічної інвентаризації 05 березня 2002 року за № 689 в реєстровій книзі № 3, що підтверджується Реєстраційним написом на правовстановлюючому документі (а. с. 14). Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння від 06 березня 2002 року (а. с. 13, 15-16 та на звороті), будинок [ADDRESS] , складається з: коридору 5,7 м2, коридору 7,4 м2, кухні 10,5 м2, ванни 5,0 м2, житлової 21,2 м2, житлової 13,1 м2, житлової 11,5 м2, житлової 11,6 м2, житлової 19,2 м2, жилою площею - 76,6 м2, загальною площею 105,2 м2. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області № 78021986 від 26 березня 2025 року [PERSON] , було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, зокрема з тих підстав, що неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстроване право, оскільки село Микільське Вугледарської міської територіального громади з 11 березня 2022 року включено до переліку та віднесено до тимчасово окупованих територій, а архіви Волноваського БТІ стосовне села Микільського не передавалися. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так, с. Микільське Вугледарської міської територіальної громади відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, з 11 березня 2022 року відноситься до тимчасово окупованих рф територій України. При цьому, суд враховує, що за загальновідомою інформацією на теперішній час у Вугледарській міській територіальній громаді внаслідок бойових дій майже не залишилось вцілілих будинків, більшість будинків пошкоджені. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, за приписами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачами у спорі про визнання права власності є власники - особа, які мають право власності на майно (тобто вже стали його власниками, а не намагаються ним стати через пред`явлення позову). Так, у роз`ясненнях, наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК вказано, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на наведене, враховуючи те, що позивач, є власником будинку, але не може провести його державну реєстрацію, що в свою чергу, позбавляє його можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд або для отримання компенсації за пошкоджене чи знищене майно, зокрема з тих підстав, що на теперішній час його право власності на будинок [ADDRESS] не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, а відтак він не може здійснити у державного реєстратора прав на нерухоме майно державну реєстрацію його права власності на даний будинок, зважаючи на те, що позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності на нерухоме майно для захисту свого порушеного права не може, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved