Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

У лютому 2024 року до суду надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить:1) скасувати запис про право власності 515490083, дата, час державної реєстрації 30.08.2023 14:58:33, державний реєстратор приватний нотаріус Антіпова Ія Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ м. Київ, рішення про прав та їх обтяжень, індексний номер: 69764386 від 16.10.2023 17:22:19 приватний нотаріус Дикань Денис Ігорович, Київський міський нотаріальний округ; 2) визнати недійсним Договір купівлі-продажу, серія та номер 1366, виданий 16.10.2023 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дикань Денисом Ігоровичем; 3) витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач, з урахуванням уточнення, зазначив, що 11.09.2008 між [PERSON] та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено Договір іпотеки № 93512 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 11393148000, згідно з яким Позивач отримав кредит в розмірі 98000 доларів США. Відповідно до умов Договору іпотеки Позивач передав банку в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . 07.09.2023 року за місцем проживання та реєстрації Позивача і його сім?ї було виявлено, що у вхідних дверях квартири замінені замки і Позивач не зміг потрапити до квартири, була викликана поліція. Як з`ясувалось, 24.07.2019 р. приватний нотаріус Рогач В.В. зареєстрував право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки № 93512 від 11.09.2008 року. Потім, 30.08.2023 року приватним нотаріусом Антіповою І.Ю. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно з яким право власності на квартиру набув [PERSON] . 16.10.2023 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу зі [PERSON] , відповідно до умов якого [PERSON] набув право власності на квартиру. Позивач стверджує, що реєстрація права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк» відбулась у незаконний спосіб, оскільки були порушені права неповнолітнього [PERSON] , який чиє місце проживання було зареєстровано у квартирі, при цьому не було отримано дозвіл органу опіки і піклування. Крім того, Позивач не отримував будь-яких повідомлень про відступлення прав вимоги від АКІБ «Укрсиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», а також повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, умовами Договору іпотеки прямо передбачено, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється лише на підставі окремого договору про задоволення вимог кредитора, а такого договору Позивач не укладав. Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки на користь банку відбулось в порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлена загальна заборона звернення стягнення на відповідне майно без згоди власника. Ухвалою судді від 11.03.2024 р. позов залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 08.04.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, витребувано у приватних нотаріусів копії документів. 03.06.2024 року до суду надійшов відзив від ПАТ «Дельта Банк» надійшов відзив, у якому просить відмовити у позові. Вказує, що повноваження ліквідатора банку з 03.07.2023 року здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо. 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого АТ «Дельта Банк» набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором та договором іпотеки. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2014 року з [PERSON] на користь АТ «Дельта Банк» стягнено заборгованість за кредитним договором. Згідно з п. 2.4.6 Договору іпотеки, Позивач зобов`язався без дозволу банку не надавати дозвіл на реєстрацію місця проживання у предметі іпотеки інших фізичних і юридичних осіб. Оскільки Позивач не виконав кредитні зобов`язання і банк не надавав згоди на реєстрацію інших осіб у квартирі, то 24.07.2019 р. банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за собою права власності на квартиру, що було вчинено приватним нотаріусом Рогач В.В. 01.06.2023 року через електронний аукціон в порядку реалізації майна банку в межах ліквідаційної процедури, квартиру за адресою: [ADDRESS] придбав [PERSON] . В частині реєстрації неповнолітнього у квартирі, вказує, що при реєстрації права власності нотаріус мав перевіряти ці обставини, і цього встановлено не було, дитина не була співвласником квартири. Також зазначає, що Позивач не є стороною договору купівлі-продажу квартири, який він оспорює, та скасування державної реєстрації права власності не є ефективним способом захисту. 04.06.2024 року підготовче засідання відкладено за клопотанням представника Відповідача на 20.08.2024 року. Ухвалою суду від 06.06.2024 року задоволено заяву представника відповідача про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру. 27.06.2024 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] , у якому він зазначив, що на підставі Договору купівлі-продажу від 30.08.2023 року набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір було укладено на підставі Протоколу електронного аукціону, переможцем якого він став. Договір купівлі-продажу був укладений відповідно до законодавства, з дотримання встановленої процедури. Вважає позовні вимоги недоведеними. 19.08.2024 року від представника Позивача надійшла заява про долучення додаткових доказів. 19.08.2024 року від представника Позивача надійшли письмові пояснення, у яких зазначає, що відзив банку не спростовує незаконність набуття права власності на предмет іпотеки. Зокрема, Банк взагалі не пояснює порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Дитина [PERSON] [INFO] був зареєстрований у квартирі ще з 02.12.2008 року. 20.08.2024 року в підготовчому засіданні оголошено перерву для ознайомлення учасників справи із відзивом [PERSON] та наданими представником позивача доказами, наступне засідання призначено на 22.10.2024 р. 22.10.2024 року підготовче засідання відкладене за клопотанням представника відповідача АТ «Дельта Банк», на 10.12.2024 року, повторно витребувано у приватних нотаріусів копії документів. 06.11.2024 року від приватного нотаріуса Антіпової І.В. надійшла копія Договору купівлі-продажу від 30.08.2023 р. 10.12.2024 року суд ухвалив закрити підготовче засідання, розгляд справи по суті призначено на 13.02.2025 року. Судове засідання 13.02.2025 року відкладене за клопотанням представника відповідача АТ «Дельта Банк», на 15.04.2025 року. 09.12.2024 року від приватного нотаріуса Дикань Д.І. надійшла копія Договору купівлі-продажу від 16.10.2023 р. 15.04.2025 року розгляд справи не відбувся через перебування судді у складі колегії суддів у кримінальному провадженні, наступне засідання призначене на 15.05.2025 року. В судовому засіданні 15.05.2025 року суд завершив з`ясування обставин справи і перейшов до стадії ухвалення рішення. Ухвалою суду від 02.06.2025 року поновлено судовий розгляд цивільної справи для належного повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи, вирішено витребувати у приватного нотаріуса Рогача В.В. копії документів у справі, призначено засідання на 10.08.2025 року. 20.06.2025 року приватним нотаріусом Рогачем В.В. на виконання ухвали суду надані копії документів. В судовому засіданні 10.08.2025 року ухвалено вступну і резолютивну частини рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача АТ «Дельта Банк» позов не визнав з підстав, викладених відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, судова повістка направлялась йому за адресою зареєстрованого місця проживання, а також за адресою об`єкта нерухомого майна, і була повернена без вручення через відсутність адресата. Третя особа Служба у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання уповноваженого представника не направила, надала заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують. Інші треті особи в судове засідання не прибули, повідомлялись про дату час і місце судового засідання, заяв про відкладення не подавали. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані у справі письмові докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи судом встановлено, що 11.09.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11393148000, відповідно до умов якого Позивач отримав кредит в розмірі 98000,00 доларів США у вигляді кредитної лінії. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 11.09.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки № 93512, відповідно до умов якого Позивач передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,9 кв.м., вартість предмета іпотеки визначена як 802705,00 грн. Відповідно до пункту 2.4.6 Договору іпотеки, Позивач зобов`язався без дозволу банку не надавати дозвіл на реєстрацію місця проживання у предметі іпотеки фізичних і юридичних осіб. У пунктах 4.1, 4.2 Договору іпотеки вказано, що Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку». У розділі 5 Договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у якому вказано, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договором про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 13.09.2022 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано місце проживання: [PERSON] - з 18.10.2005 р., [PERSON] - з 18.10.2005 р., [PERSON] - з 18.10.2005 р., [PERSON] - з 02.12.2008 р., [PERSON] - з 02.12.2008 р. Згідно з Договором купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року, ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги до Позивача за кредитним договором і за Договором іпотеки. 02.03.2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. Постановою правління НБУ від 02.10.2015 року відкликано ліцензію ПАТ «Дельта Банк» і розпочато процедуру ліквідації. Згідно зІнформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 363968638 від 31.01.2024, 19.07.2019 року приватним нотаріусом Рогач В.В. здійснено реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ПАТ «Дельта Банк», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47919668 від 24.07.2019, на підставі Договору іпотеки № 93512 від 11.09.2008 р. Згідно із копіями документів, на підставі яких було проведено реєстраційну дію з реєстрації права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк», наданих приватним нотаріусом Рогач В.В. на виконання ухвали суду, для проведення вказаної реєстраційної дії банк подав приватному нотаріусу: Договір про надання споживчого кредиту з Графіком погашення, Договір іпотеки, Договір купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 з додатком, лист-вимога від 11.09.2017 року з рекомендованим повідомленням про відправлення, отримане [PERSON] 12.09.2017 року, у якому висунуто вимогу про погашення заборгованості. 30.08.2023 року між ПАТ «Дельта Банк» і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № GL22N023471, згідно з яким [PERSON] відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону) придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 345702,00 грн. 16.10.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] , придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 1 460 000,00 грн. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 363968638 від 31.01.2024, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за реєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2023 р. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України. Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Згідно з п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р. (у редакції станом на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі), протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині 2 ст. 388 ЦК України вказано, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Оцінка доказів і мотиви суду. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач стверджує, що звернення стягнення на предмет іпотеки банком відбулось у незаконний спосіб, зокрема без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд відхиляє доводи позову у цій частині, оскільки вони суперечать положенням статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції станом на 12.05.2006 р., якими передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 18.09.2023 р. у справі № 363/2337/19 вказано, що пункт договору іпотеки, в якому його сторонами обумовлено позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно розуміти як іпотечне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування відповідного способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, передбачене розділом 5 Договору іпотеки, іпотечне застереження, є достатньою підставою для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, за умови настання відповідних обставин. Також, суд не погоджується із доводами позову в частині порушення прав неповнолітнього на житло, оскільки суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що неповнолітня особа мала право користування предметом іпотеки. Так, позивач лише посилається на те, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у квартирі було зареєстроване місце проживання неповнолітнього [PERSON] . При цьому, суду не надано жодних доказів на підтвердження віку вказаної особи. Крім того, під час розгляду справи були спростовані посилання позивача на порушення порядку повідомлення його про заміну кредитора і звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, у наданих нотаріусом суду матеріалах, міститься лист-вимога від 11.09.2017 року, у якій Позивачу встановлено 60-денний строк для погашення заборгованості, та згідно з рекомендованим поштовим повідомленням, вимога отримана [PERSON] 12.09.2017 року. Водночас, суд погоджується із тим, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаний закон набрав чинності 07.06.2014 р., втратив чинність 21.04.2021 р. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запровадив тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19 (провадження № 61-12633св21). У цій справі встановлено, що Договір іпотеки укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань Позивача за споживчим кредитом в іноземній валюті. Предмет іпотеки має площу меншу ніж 140 кв.м., використовувався для постійного проживання у ньому Позивача і членів його сім?ї, які були зареєстровані у вказаній квартирі. Доказів на спростування цих обставин відповідачі суду не надали. Надані нотаріусом суду матеріали реєстраційної справи з реєстрації права власності за банком, не містять відомостей про врахування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відтак, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось в порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а отже квартира незаконно вибула із власності Позивача. Надаючи оцінку вимогам про витребування квартири у відповідача [PERSON] суд враховує таке. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, низки договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпну сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19). У постанові від 12 липня 2023 року у справі № 752/2115/20 Верховний Суд вказав, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 статті 388 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки, за відплатним договором купівлі-продажу 16.10.2023 р. у відповідача [PERSON] . Останній, в свою чергу, набув право власності на квартиру 30.08.2023 р. за відплатним договором купівлі-продажу у відповідача АТ «Дельта Банк». У суду відсутні підстави вважати [PERSON] недобросовісним набувачем, і таких доказів суду не надано. Водночас, є очевидним, що квартира вибула з власності Позивача поза його волею, внаслідок незаконного звернення стягнення на предмет іпотеки банком в порушення приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що надає Позивачу право витребувати квартиру у добросовісного набувача. У постанові Великої Палати Верховного Суду Відповідно від 07.11.2018 р. у справі № 488/5028/14-ц роз`яснено що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. З урахуванням встановлених судом обставин, вимоги про скасування записів про право власності і про визнання недійсним договору купівлі-продажу не є ефективними способами захисту прав Позивача, а витребування майна з чужого незаконного володіння є достатнім способом захисту у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений Позивачем судовий збір слід стягнути з відповідачів у рівних частинах. На підставі викладеного та

Outcome: partial