Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначив, що 15.05.2013 між ПАТ «Дельта Банк» (далі по тексту первісний кредитор) та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 15\~000,00 гривень. В подальшому відповідач припинив належним чином виконувати умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на дату звернення з позовом становить 19\~461,66 гривень, у тому числі за тілом кредиту 7\~926,13 грн, за відсотками 10\~575,35 гривень, 3 % річних від основної суми за період прострочення повернення кредиту 411,34 грн, 3 % річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 548,84 гривень. 02.06.2020 між первісним кредитором та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги, на підставі якого позивач набув статусу кредитора за кредитним договором та відповідно право вимоги до відповідача на суму заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору (3\~028,00 грн) та витрат на професійну правничу допомогу (5\~000,00 грн). Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2024 відкрито провадження у справі, відповідачу встановлено строк п`ятнадцять днів для подання відзиву. 11.11.2024 від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки кредит було надано 15.05.2013 строком на 36 місяців, тобто до 15.05.2016. Відтак, строк позовної давності, який становить три роки, сплив 16.05.2019, у зв`язку з чим відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Крім того, відповідач просив зупинити провадження у зв`язку з перебуванням на військовій службі за мобілізацією. 22.11.2024 від позивача надійшли заперечення щодо застосування строків позовної давності та зупинення провадження. Зокрема, заперечуючи проти застосування строків позовної давності позивач зазначив, що перебіг позовної давності був перерваний вчиненням відповідачем дії, яка свідчить про визнання ним свого боргу. А саме, позивач зазначив, що відповідач 02.10.2024 добровільно в рахунок погашення боргу здійснив переказ коштів в розмірі 145,00 гривень на користь позивача. Ухвалою суду від 10.12.2024 провадження у справі було зупинено. 15.07.2025 від військової частини [NUMBER] надійшов лист, що відповідача було звільнено з військової служби. Ухвалою суду від 17.07.2024 провадження у справі було поновлено, призначено судове засідання. В судове засідання, призначене на 19.08.2025, сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином. В позові позивач заявив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на належне повідомлення сторін про дату, час і місце судового засідання, відсутність підстав для відкладення розгляду справи, обізнаність відповідача про судовий розгляд (наявність заяви про застосування строків позовної давності), суд дійшов висновку про можливість розгляду справи на підставі наявних у ній доказів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,\~5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.ст 3, 6, 627 ЦК України\~в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст.\~634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.\~629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі ст.\~526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст.\~610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.\~2\~ст.\~1056-1 ЦК України\~розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. До відносин за кредитним договором застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють договір позики. Згідно зі ст.\~1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд встановив, що 15.05.2013 між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір № 007-99915-150513, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 15\~000 грн на 36 місяців, зі сплатою процентів у розмірі 9,99 % річних. Згідно з графіком платежів перший платіж за договором повинен був бути 15.06.2013, останній платіж 15.05.2016. Відповідно до розрахункової квитанції від 15.05.2013 банк переказав відповідачу кошти у розмірі 15\~000,00 гривень. 02.06.2020 між первісним кредитом та позивачем було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк передав позивачу права вимоги до боржників за кредитними договорами. Передача прав вимоги до боржників за зобов`язанням в розмірі 216\~096\~409,58 грн підтверджується витягом з додатку № 1 до Договору, платіжним дорученням № 48 від 26.05.2020, платіжним дорученням № 49 від 27.05.2020. Відповідно до витягу з додатку № 1 до Договору № 2253/К про відступлення прав вимоги розмір заборгованості за тілом кредиту становить 7\~926,13 грн, за відсотками 10\~575,35 гривень. На переконання суду, надані позивачем докази вказують на наявність невиконаних відповідачем зобов`язань перед первісним кредитором, оскільки відповідачем не надано доказів погашення заборгованості перед первісним кредитором або позивачем. Водночас, досліджуючи питання наявності підстав для застосування строку позовної давності, на який посилається відповідач у своїй заяві, суд дійшов таких висновків. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Суд бере до уваги, що кредитний договір між банком та відповідачем було укладено 15.05.2013 на строк 36 місяців. Згідно з графіком платежів останній платіж повинен був надійти 15.05.2016. Відтак, перебіг трирічного строку позовної давності за зобов`язанням повинен був початися 16.05.2016 та закінчитися 16.05.2019. Поважних причин пропущення кредиторами (позивачем або первісним кредитором) строку позовної давності суду надано не було. Суд критично ставиться до доводів сторони позивача, що перебіг строків позовної давності було перервано у зв`язку з вчиненням відповідачем дій, що свідчить про визнання нею свого боргу. На думку позивача, перебіг строків позовної давності було перервано відповідачем шляхом сплати частини заборгованості у розмірі 145 гривень згідно з квитанцією від 02.10.2024. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На переконання суду, платіжна інструкція від 02.10.2024, на яку позивач посилається як на підставу переривання строку позовної давності, є неналежним доказом вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнанням ним боргу. У вказаній квитанції (№ NC-9342631) платником вказано ТОВ «Свіфт Гарант» (код ЄДРПОУ 39859339), а не відповідача; а сам платіж із вказанням призначення платежу «повернення кредиту згідно з умовами договору 007-99915-150513 від 15.05.2013 р. [PERSON] [NUMBER] платник [PERSON] » міг бути здійснений не відповідачем, а третьою особою, а відтак, не може свідчити про визнання відповідачем боргу. Таким чином, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку з закінченням строку позовної давності. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Згідно зі\~ст.\~141\~ЦПК\~України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача. Оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed