Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

14 червня 2022 року позивач [PERSON] , через представника, звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , із вимогою про стягнення боргу\~за розпискою,\~3%\~річних та\~інфляційних збитків (том 1, а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог, з урахування заяви про збільшення позовних вимог від 18 серпня 2022 року вказує, що 15 червня 2018 року [PERSON] надав [PERSON] позику, зокрема грошові кошти в розмірі 102\~000 Євро, терміном на 1 рік, тобто до 15 червня 2019 року. Факт укладення між ними договору позики, а також отримання відповідачем від нього грошової суми підтверджується розпискою від 15 червня 2018 року. Зазначає, що згідно з умовами даної розписки, яка написана відповідачем власноручно, останній взяв у нього в позику грошові кошти в розмірі 102 000 Євро, які останній зобов`язався повернути до 15 червня 2019 року. Стверджує, що відповідно до умов розписки, позивач свої обов`язки виконав у повному обсязі, надав відповідачу на умовах позики вказані вище грошові кошти, натомість відповідач свої обов`язків не виконав, грошові кошти в обумовлений умовами договору строк не повернув. Тому, прохає суд стягнути з відповідача суму основного боргу, яка відповідно до курсу НБУ становить 3\~777 366 гривень, 3 % річних у сумі 473\~153 гривні 90 копійок, інфляційні витрати у сумі 1\~868\~584 гривні 27 копійок разом, а також судові витрати по справі. Ухвалою суду від 04 липня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 30 хвилин 18 серпня 2022 року (а. с. 50), копія якої надіслана учасникам справи 04 липня 2022 року за вихідним № 10677/22-вих/2/204/1580/22 (том 1, а. с. 51). 29 вересня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення [PERSON] на позов (том 1, а. с. 81-83), які по суті є відзивом на позовну заяву, в яких він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що надана позивачем розписка на підтвердження позовних вимог є фіктивною, оскільки ані в цей, ані в будь-який інший день грошових коштів позивач йому не передавав. Більш того, стверджує, що на момент зазначений в розписці він грошових коштів не потребував, бо в нього на рахунках було достатньо власних коштів, а підпис на розписці не його, він є підробним. Тому прохає суду у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 28 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника позивача адвоката Збарського А.В. на заперечення (відзив) відповідача (том 1, а. с. 123 та на звороті), в якому він зазначає про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, зокрема розпискою про отримання грошових коштів, яка підписана [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Тому, вважає, що факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача буде доведений саме показами цих свідків та іншими доказами у справі. Прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 13 липня 2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам ДНДІСЕ та, на час проведення якої провадження у справі зупинено (том 1, а. с. 141). Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року провадження у справі поновлено для вирішення клопотання експерта (том 1, а. с. 149). Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року у справі призначено комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу реквізитів документів, проведення якої доручено експертам ДНДІСЕ та, на час проведення якої провадження у справі зупинено (том 1, а. с. 165 та на звороті). 15 серпня 2024 року на адресу суду надійшов висновок експертів № 3395-23 від 22 липня 2024 року (том 1, а. с. 186-198). Ухвалою суду від 20 серпня 2024 року провадження у справі поновлено, розгляд справи призначений на 11 годину 30 хвилин 09 жовтня 2024 року (том 1, а. с. 209). Протокольною ухвалою суду від 09 жовтня 2024 року у справі закрито підготовче провадження, справи призначено до розгляду по суті (том 1, а. с. 219-221). У судовому засіданні представник позивача адвокат Збарський А.П., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексу позовної заяви. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Чесноков К.О., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту заперечень (відзиву). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом, з висновку експертів ДНДІСЕ № 3395-23 від 22 липня 2024 року, встановлено, що підпис, який виконаний від імені [PERSON] у документі «РАСПИСКА», виконаний не відповідачем, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису відповідача. Підпис, який виконаний від імені [PERSON] у документі «РАСПИСКА», виконано з використанням кулькової ручки, спорядженої пастою синьо-фіолетового кольору. При цьому, змін первинного змісту в підписі, який виконаний від імені [PERSON] у документі «РАСПИСКА», експертами не виявлено. Морфологічних та фізико-хімічних ознак штучного зістарювання в підпису, який виконаний від імені [PERSON] у документі «РАСПИСКА», не виявлено. Крім того, експертами було встановлено, що визначити чи відповідає час нанесення підпису, що виконаний від імені [PERSON] даті складання розписки, а саме 15 червня 2018 року, не надається за можливе у зв`язку з відсутністю в штрихах підпису ідентифікуючих летких компонентів, за якими проводиться визначення часу або періоду часу настання цього реквізиту документу. У судовому засіданні, що відбулося 20 травня 2025 року, свідок [PERSON] повідомив, що позивач його приятель, а відповідач знайомий. Зазначив, що саме позивач познайомив його з відповідачем. Вказав, що йому зі слів [PERSON] відомо про те, що останній під розписку, в офісі [PERSON] , позичив йому 110\~000 Євро, а той, в якості застави, ввів [PERSON] у склад засновників до свого сільськогосподарського підприємства. При цьому, зазначив про те, що свідком даних подій він не був, а лише був присутній при їх розмові в грудні 2021 року, коли вони між собою обговорювали строки повернення боргу, але якого самого він пояснити не зміг. У судовому засіданні, що відбулося 20 травня 2025 року, свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її чоловіком, а позивач чоловік її знайомої. Стверджувала, що обставини складання розписки та/чи існування боргу їй невідомі, вона її не засвідчувала, бо в даний період, 15 червня 2018 року (коли складена розписка), вона перебувала за кордоном (виїхала з України 02 червня 2018 року, а повернулася 22 червня 2018 року). У судовому засіданні, яке відбулося 20 травня 2025 року, судом оглянуто закордонний паспорт свідка [PERSON] та встановлено, що остання у період з 02 червня 2018 року по 22 червня 2018 року перебувала за межами України. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц. При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача, свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та Верховним Судом в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 755/11600/18 (провадження № 61-15172св19), підстав відступати від яких суд не вбачає. Так, судом встановлено, що підпис у розписці від 15 червня 2018 року про надання [PERSON] у позику [PERSON] 102\~000 Євро, виконано не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису відповідача, а свідок, яка наче б то її засвідчила 15 червня 2018 року [PERSON] , у цей період перебувала за кордоном (з 02 по 22 червня 2018 року), а тому свідком вказаний у ній подій жодним чином бути не могла. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що розписка від 15 червня 2018 року, яка не містить підпису відповідача, а виконана іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] не може бути належним доказом укладення між сторонами договору позики, а відтак й не може засвідчи те, що між сторонами виникли цивільні права та обов`язки (правовідносини позики). Відсутність справжнього підпису [PERSON] у розписці від 15 червня 2018 року свідчить про відсутність волевиявлення на виникнення (набуття) відповідних цивільних прав та обов`язків. Отже, договір позики не спрямований на реальне настання для сторін правових наслідків у вигляді виникнення між сторонами відносин позики. Більш того,\~суд звертає\~увагу на\~те,\~що не\~дивлячись на\~значну суму\~позики,\~розписка є\~єдиним документом\~на якому\~ґрунтуються вимоги\~позивача,\~а будь-які\~інші докази\~наявності між\~сторонами відносин\~позики позивачем\~суду не\~надані,\~а його\~доводи спростовані\~показами свідків.\~ Відповідно до вимог 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не довів належними та допустимими доказами ані умов отримання відповідачем грошових коштів у сумі 102\~000 Євро у позику, ані умов їх повернення, ані самого факту їх передачі відповідачу, а тому не довів наявності підстав для стягнення цієї суми. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами факту передачі відповідачу грошових коштів у сумі 102\~000 Євро ані за розпискою від 15 червня 2018 року, ані в будь-який інший період, а надана ним розписка не підтверджує фактичного існування договору позики у розумінні цивільного законодавства, що виключає наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, а відтак суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Враховуючи те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а тому про відсутність підстав для стягнення із відповідача заборгованості за договором позики від 15 червня 2018 року, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed