Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Еліт Фінанс" (далі - ТОВ "ФК "Еліт Фінанс") про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що йому стало відомо з Автоматизованої системи виконавчого провадження про відкриття стосовно нього виконавчого провадження № 119080 про стягнення з нього на користь відповідача ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" заборгованості у розмірі 124 695,55 грн. Підставою для відкриття виконавчого провадження є вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. виконавчий напис № 119080 від 09.06.2021 про стягнення з нього, [PERSON] , на користь ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" заборгованості у розмірі 124 695,55 грн за кредитним договором від 16.01.2014 № R031.0040998, укладеним між ним та ПАТ Банк "ТРАСТ". Позивач [PERSON] зазначає у позові, що він жодних кредитних договорів з ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" не підписував та не укладав. Оспорюваний виконавчий напис нотаріуса вчинений на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Позивач вказує, що жодних письмових вимог про погашення заборгованості чи про зміну кредитора він не отримував. Вказаний вище виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства, вказана у виконавчому написі заборгованість не є безспірною. Посилаючись на вказані обставини, позивач [PERSON] просить визнати виконавчий напис нотаріуса № 119080 від 09.06.2021 таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на свою користь понесені ним судові витрати у справі у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позову та заяви про забезпечення позову у загальному розмірі 1 816,80 грн і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. 29.07.2025 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області вказаний позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.\~ У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Відповідач ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" надав суду заяву про визнання позовних вимог у порядку ст. 206 ЦПК України, в якій вказав, що визнає позовні вимоги в частині визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Посилаючись на те, що ним визнано позов, відповідач просив на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути позивачу з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору /а.с. 37/. Також, відповідач ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" надав суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з нього на користь позивача, до 1 000,00 грн. В обґрунтування клопотання вказано, що відповідач визнав позов до початку судового розгляду справи, не здійснює дій, спрямованих на затягування розгляду справи чи витрату учасниками справи додаткових ресурсів. Позивач, в свою чергу, не звертався до відповідача із пропозицією позасудового врегулювання спору, хоча за позивачем наявна заборгованість за кредитним зобов`язанням перед відповідачем. Крім того, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн не є розумним та співмірним зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг і витраченим часом на надання таких послуг. У мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося /а.с.34/. З поштової відмітки на наявному у матеріалах справи рекомендованому листі вбачається, що надісланий судом третій особі приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенку Є.М. рекомендований лист з копією ухвали про відкриття провадження у справі та повідомленням про судовий розгляд справи не було вручено останньому у зв`язку із відсутністю адресата за місцезнаходженням, а тому відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України третя особи приватний нотаріус Остапенко Є.М. вважається повідомленим про перебування на розгляді у суді судової справи, учасником якої він являється /а.с. 39/. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Гуріна Т.В., будучи належним чином повідомленою про судовий розгляд справи, що підтверджується наявною у матеріалах справи поштовою розпискою, пояснення щодо позову, будь-яких заперечень, заяв чи клопотань суду не надала. Враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гуріної Т.В. знаходиться виконавче провадження № 67625239, відкрите щодо примусового виконання виконавчого напису № 119080, вчиненого 09 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" заборгованості у розмірі 124 695,55 грн за кредитним договором від 16.01.2014 № R031.0040998, укладеним між [PERSON] та ПАТ Банк "ТРАСТ" /а.с. 12-13/. З наявної у матеріалах справи копії виконавчого напису нотаріуса № 119080 від 09.06.2021 вбачається, що позивач [PERSON] є боржником за кредитним договором від 16.01.2014 № R031.0040998, укладеним з ПАТ Банк "ТРАСТ" /а.с.14/. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону "Про нотаріат" визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за кредитним договором додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку. 26 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів". Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами та доповнено новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин". Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин було визнано незаконною та нечинною. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Тобто, на момент вчинення приватним нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису (09 червня 2021 року), кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, не входили до Переліку № 1172, адже постанова КМУ про доповнення вказаного Переліку цим розділом, була визнана незаконною та нечинною судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому з врахування приписів ст. 87 Закону України Про нотаріат, нотаріус не мав законних підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису, а відтак, виконавчий напис не може бути підставою для відкриття виконавчого провадження, адже нечинні акти цивільного законодавства не породжують права та обов`язки. Крім того, необхідно зазначити, що пункт 1 Переліку № 1172 стосується лише нотаріально посвідчених договорів і не може застосовуватись до кредитного договору, укладеного у простій письмовій формі. Отже, оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушеннями вимог законодавства, а саме нотаріус вчинив виконавчий напис про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин - кредитних договорів, але не перевірив, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який ідеться в Переліку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Крім того, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05.07.2017 в справі № 754/9711/14-ц, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України Про нотаріат). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Аналогічні позиції викладені також в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 в справі № 204/4071/14-ц, від 23.01.2018 в справі № 310/9293/15-ц та постанові Верховного суду України від 05.07.2017 в справі № 6-887цс17. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статтей 15, 16, 18 ЦК України, статтей 50,\~87,\~88 Закону України Про нотаріат захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, доки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,\~88 Закону України Про нотаріат у такому спорі суд перевіряє доводи боржника в повному обсязі й установлює та зазначає в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Суд, перевіривши доводи боржника в повному обсязі, зазначає, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник не мав безспірну заборгованість перед стягувачем, як зазначено у виконавчому написі. Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 119080, вчинений 09.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., так як розмір боргових зобов`язань позивача, визначений у виконавчому написі нотаріуса, не є підтвердженим випискою по особовому рахунку позивача із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, що є порушенням вимоги підпункту 3.5 пункту 3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5. При вчиненні виконавчого напису, нотаріус не переконався у безспірності розміру заборгованості, не перевірив чи не минула позовна давність з дня виникнення права вимоги у стягувача, не витребував іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, які він вправі витребувати у стягувача. Суд зазначає, що з матеріалів справи неможливо встановити, які нотаріусу були подані стягувачем документи, на підставі яких позивачу була нарахована заборгованість за кредитним договором. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, а також вчинив виконавчий напис щодо кредитної угоди, яка не посвідчена нотаріально, чим порушив норми Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Також у матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач надсилав позивачу письмову вимогу про сплату боргу, де було б зазначено загальну суму боргу та її складові. Відповідач ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" надав суду заяву про визнання в повному обсязі позову в частині визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що спірний виконавчий напис нотаріуса № 119080 від 09.06.2021 вчинений з порушеннями вимог чинного законодавства, відповідачем визнано позов, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в цій частині та вважає за необхідне визнати вказаний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. 30 липня 2025 року, до початку розгляду справи по суті, на адресу суду надійшла заява відповідача ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" про визнання позову, в якій зазначено, що відповідач визнає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спірного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, виходячи з положень статтей 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише 50 % понесених судових витрат у справі, інша ж частина судових витрат (50 %) підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Враховуючи те, що позивачем при зверненні до суду із позовом сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн, з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти в сумі 605,60 грн, інша частина - 50 % судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, в розмірі 605,60 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Враховуючи те, що позивачем при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн, з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти в сумі 302,80 грн, інша частина - 50 % судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, в розмірі 302,80 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Щодо заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи відносяться витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що відповідач ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" надав суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач [PERSON] надав суду: копію договору про надання правової допомоги від 23.07.2025, укладеного між [PERSON] та адвокатом Щербаком М.І., в п. 3.1 якого вказано, що [PERSON] сплачує адвокату гонорар у розмірі 12 000,00 грн, та копію детального опису робіт (наданих послуг) [PERSON] на виконання договору про надання правової допомоги від 23.07.2025, в якому зазначено гонорар адвоката у розмірі 12 000,00 грн. У постановах від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20 та від 15.06.2021 у справі № 159/5837/19 Верховний Суд вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі ""East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На час розгляду справи в суді чинним законодавством не визначено обмежень чи граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, проте він повинен бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Представник позивача надав суду детальний опис наданих адвокатських послуг (робіт), однак у цьому описі взагалі не вказано вартість кожної послуги, що не дає суду можливості детально проаналізувати співмірність їх вартості із складністю справи. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн є значно завищеним та неспівмірним із складністю справи, виходячи з такого. З огляду на поширеність та простоту вирішення питання щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, враховуючи те, що типові зразки цієї позовної заяви та заяви про забезпечення позову у великій кількості містяться у мережі Інтернет, складення цих заяв адвокатом не вимагає багато знань, сил та часу. Позовна заява містить всього дві позовні вимоги: про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення з відповідача понесених у справі судових витрат, і не містить інших похідних позовних вимог. Враховуючи вказані вище обставини в їх сукупності, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи обсяг та характер наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, беручи до уваги всі аспекти та складність справи, яка, на думку суду, не є занадто складною, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін та без проведення судового засідання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн є значно завищеними та належним чином не обґрунтованими, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" на користь позивача [PERSON] судові витрати у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до\~ч.\~7\~ст.\~158\~ЦПК України,\~у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. З урахуванням положень ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у суду на день ухвалення рішення у справі, підстави для скасування заходів забезпечення позову, встановлених ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 29.07.2025 - відсутні. \~ \~ \~ \~ На\~підставі викладеного,\~

Outcome: partial