Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] в квітні 2025 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить скасувати арешт накладений відповідно до ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 06.08.2013 по справі 317/2783/13-ц , на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] .. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.12.2020 [PERSON] було придбано у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 40,24 кв.м, житлової площі 19,8 кв.м. В квітні місяці 2025 року [PERSON] стало відомо, що на його квартиру, за вищевказаною адресою, накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об?єктів нерухомого майна N?422915819 від 16.04.2025, наявний обтяження 4770234 від 09.08.2013 внесено Запорізьким міським управлінням юстиції державним реєстратором Полтавець Дмитром Володимировичем у виді арешту на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності [PERSON] , а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Арешт накладений на підставі ухвали суду N?317/2783/13-ц від 06.08.2013 Запорізького районного суду Запорізької області,суддя Мінгазов Р.В. При дослідженні сайту Судової влади України, було встановлено, що в провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа за ЄУN?317/2783/13-ц про стягнення боргу. Сторонами в справі були позивач: [PERSON] та відповідач: [PERSON] . В межах зазначеної цивільної справи було постановлено ухвало про забезпечення позову та накладено арешт на спірну квартиру. Таким чином, обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено стосовно іншої особи, а не позивача, на день внесення запису до реєстру [PERSON] не був власником майна та в той час не мав жодного відношення до нього. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки [PERSON] в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, виникла необхідність звернення до суду з позовною заявою про скасування арешту на майно. 25 квітня 2025 \~\~ року ухвалою суду провадження по справі відкрите, витребувано від Запорізького районного суду Запорізької області належним чином завірену копію ухвали суду від 06.08.2013 по справі 317/2783/13-ц. Відповідач [PERSON] 12.05.2025 надав відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування заперечень зазначив, що 06.08.2013 р. Запорізьким районним судом було розглянуто клопотання [PERSON] у справі № 317/2783/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та за результатами його розгляду було вирішено накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . В подальшому, зазначена ухвала була пред`явлена до виконання до Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. За результатом вказаних вище дій, 09.08.2013 р. об 11:39:23 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про обтяження № 2059905, що підтверджується витягом №7753161. За вказаних обставин, виконання рішення у справі № 317/2783/13-ц було забезпечене відповідним заходом забезпечення у вигляді накладення арешту на майно боржника. 15.10.2013 р. Василівським районним судом Запорізької області у справі № 317/2783/13-ц прийнято рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено повністю. Заходи забезпечення позову судом не скасовувались. Після отримання виконавчого листа про стягнення боргу з до [PERSON] , [PERSON] предявив його до виконання до Жовтневого ВДВС ЗМУЮ. Однак, ДВС не змогла звернути стягнення за арештоване майно, оскільки за даними Державного реєстру на нерухоме майно, таке майно у власності [PERSON] відсутнє. В подальшому [PERSON] було з`ясовано, що арешт, накладений відповідно до ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 06.08.2013 р. у справі № 317/2783/13-ц було скасовано ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 р. у справі № 335/2280/14-ц. За таких обставин, [PERSON] подав позови до Жовтневого районного суду до Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, [PERSON] та [PERSON] (особи яка придбала арештоване майно) та в рамках справ № 808/8972/15 та № 331/1534/15-ц було встановлено, що ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 р. у справі № 335/2280/14-ц даним судом не виносилась. За результатом розгляду справи № 808/8972/15, позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано протиправним та скасовано рішення про припинення чинності арешту, зобов`язано Департамент реєстраційних послуг ЗМР поновити запис про обтяження № 2059905 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4867279 від 09.08.2013 р. Під час розгляду справи № 331/1534/15-ц, представник позивача у даній справі, [PERSON] , в якості представника [PERSON] в рамках справи 317/2783/13-ц звертався із апеляційною скаргою на ухвалу про забезпечення позову від 06.08.2013 р. та намагався скасувати заходи забезпечення позову. Однак, ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2018 року, залишена в силі ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 у справі 317/2783/13-ц, відмовлено у відкритті апеляційного провадження. За таких обставин, вважає, що позов не містить належного нормативно-правового обґрунтування скасування заходів забезпечення позову, застосованих відповідно до ухвали від 06.08.2013 р. у справі № 317/2783/13-ц, а відтак не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 23 червня 2025 року закрите підготовче\~ провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У вступному слові представник позивача [PERSON] позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, у зв`язку з чим, на підставі ч.3\~ст. 223 ЦПК України,\~справу розглянуто за його відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи з урахуванням наданого відзиву.. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч.3\~ст. 223 ЦПК України,\~справу розглянуто за його відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, пояснення на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч.3\~ст. 223 ЦПК України,\~справу розглянуто за його відсутності на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Суд,вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з нижченаведеного. За змістом ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 40,24 кв.м, житлової площі 19,8 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 11.12.2020 укладеним між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Федосенком К.О. та зареєстрований в реєстрі N?1071. На момент купівлі-продажу квартири, відчужувана квартира під арештом не перебувала, що встановлено п.6 договору купівлі-продажу від 11.12.2020, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Федосенком К.О. та зареєстрований в реєстрі N?1071. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 жовтня 2022 року у справі № 808/8972/15 зобов`язано Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради поновити запис про обтяження 2059905 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 4867279 від 09.08.2013, вид обтяження: арешт нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначеним судовим рішенням у справі № 808/8972/15 також встановлено, і зазначені обставини в силу вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, що « …в провадженні Запорізького районного суду Запорізької області була цивільна справа № 317/2783/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 48 862, 74 грн. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 06.08.2013 року було вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області Бачуріним О.Ю. 09.08.2013 року було внесено запис про обтяження: 2059905, підстава виникнення обтяження: ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 06.08.2013 року (справа № 317/2783/13-ц), підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4867279 від 09.08.2013; вид обтяження: арешт нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 09.08.2013 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу передано за підсудністю до Василівського районного суду Запорізької області, при цьому заходи забезпечення позову не скасовувались. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 15.10.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 47958,00 грн., 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01.09.2012 р. по 19.07.2013 р. в сумі 1264,74 грн., судовий збір в сумі 488,63, а всього 49351,37 грн. 12.03.2014 до реєстраційної служби подано Заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо обтяження речового права), на якій міститься відбиток печатки Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя (а.с.146-147 том 1). До вказаної заяви надано копію ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 06.03.2014 № 335/2280/14-ц (а.с.148 том 1) про скасування заходів забезпечення позову (скасування арешту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ). Вказані документи були прийняті державним реєстратором Мєркуловим В.О., про що свідчить картка прийому заяви №11560248 (а.с.150 том 1). Державним реєстратором 12.03.2014 року прийнято рішення № 11560310 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.155 том 1). У вказаному рішенні зазначено, що державний реєстратор розглянув заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 12.03.2014, яку подав Запорізький районний суд. На підставі вказаного рішення державним реєстратором Реєстраційної служби ЗМУЮ Мєркуловим В.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про припинення обтяження, підставою припинення вказано ухвалу Орджонікідзевського районного суду № 335/2280/14-ц від 06.03.2014…». Також, судом встановлено, що [PERSON] у особі представника [PERSON] подала апеляційну скаргу на ухвалу\~Запорізького районного суду Запорізької області від 06 серпня 2013 року, однак ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою\~ [PERSON] у особі представника [PERSON] \~на ухвалу судді Запорізького районного суду Запорізької області від 06 серпня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Частиною 2 статті 59 ЦК України передбачено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У частині 4 ст. 59 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до пунктів 1,2 5, 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач посилався на усунення перешкод у розпорядженні належним на праві власності майном, а тому доводи відповідача [PERSON] про те, що позивачем не обґрунтовано підстав для зняття арешту, які передбачені ст. 158 ЦПК України є безпідставними. Відповідно до\~ст. 19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. У справі Delcourt v. Belgium суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet у. France суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Згідно статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 і 5\~ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. ст.\~55,\~124 Конституції України\~та ст. 3\~ЦПК України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 328 ЦК України\~чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В ході розгляду справи встановлено, що на момент набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, були відсутні будь-які обтяження на нерухоме майно, отже позивач діяв добросовісно. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 56 3У «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Судом встановлено , що наразі виконавче провадження з примусового виконання рішення Василівського районного суду Запорізької області від 15.10.2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу не відкрите, хоча з моменту ухвалення судового рішення минуло майже 12 років. Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня\~ 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки судом встановлено, що наявність обтяження щодо нерухомого майна [PERSON] , який не є боржником, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача [PERSON] , порушує права власності [PERSON] на вільне володіння та користування ним. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір по 605,60 гривень з кожного. Також судом встановлено, що 17 квітня 2025 року між [PERSON] та адвокатом Піскарьовим А.О. укладено договір про надання (правничої) правової допомоги № 06/25ЮК, у зв`язку з чим позивачем були понесені відповідні витрати для звернення до суду. Відповідно до акту № 1 виконаних робіт за договором № 06/25 від 17.04.25, виконавець надав ,а замовник прийняв наступні послуги : первинна консультація - 1 година 1000,00 грн.; складання позовної заяви - 4 години - 4000,00 грн.; складання клопотання про витребування доказів - 2,0 години - 2000,00 грн; складання відповіді на відзив - 2,5 годин -2500,00 гривень; участь в судовому засіданні - 1 судове засідання - 2000,00 гривень. Загальна сума понесених витрат за надані послуги адвоката становить 11500,00 гривень. На підтвердження оплати витрат на професійну правничу допомогу позивачем також надано розрахунок виконаних робіт, в якому зазначено, що порядок сплати гонорару визначається шляхом безготівкового переказу або готівкою протягом 30 робочих днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили. Згідно\~ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Пунктом 4 частини 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом\~ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3\~ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно зі\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Враховуючи, що представником позивача надано до суду опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, які зазначені у Акті до договору про надання правничих послуг ( правничої допомоги) від 17 квітня 2025 року, сума витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 11500,00 гривень є співмірною з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, відповідачами клопотання про зменшення вказаних витрат заявлено не було , суд прийшов до висновку, що з відповідачів [PERSON] \~ ,\~ [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11500,00 гривень, тобто по 5750 ,00 гривень з кожного.

Outcome: approved