Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-21 00:00:00

24.02.2025 позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09.06.2020 між ним та [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 19850 доларів США. Сума позики має бути повернута відповідачем до 01.08.2020. Взятих на себе зобов`язань позичальник не виконав та повернув гроші. Через неповернення суми коштів вчасно позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, стягнути з відповідача боргу у сумі 19850 грн та 3% річних у сумі 932,54 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2025 вказану справу передано в провадження судді Семіряд І.В. На виконання\~вимог ч.\~6,8\~ст.\~187\~ЦПК України\~судом,\~25.02.2025,\~направлено запит\~ до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь отримано 25.02.2025. 25.02.2025 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху. Позивачем усунуто недоліки. 04.03.2025 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 28.03.2025 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, за клопотанням позивача, витребувано докази. ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-IX\~від 26.02.2025, який набрав чинності 25.04.2025, змінено найменування місцевих загальних судів, зокрема Дзержинський районний суд м. Харкова змінено на Шевченківський районний суд м. Харкова. Зміна найменування місцевого загального суду не призвела до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. 24.02.2025 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. Від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Окрім того, представником позивача надано оригінал розписки. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 09.06.2020 [PERSON] взяв у боргу у [PERSON] 19850 доларів США та зобов`язався повернути 01.08.2020. Оригінал розписки від 09.06.2020 досліджено у судовому засіданні та долучено до матеріалів справи. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч.1 ст.1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені грошовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання договору позики передбачає належне виконання позичальником обов`язку повернути позику в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Договір позики є одностороннім, оскільки обов`язки виникають лише у однієї сторони позичальника, а права лише у позикодавця. На позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник зобов`язується також сплатити винагороду (проценти за користування позикою), якщо договір не є безоплатним. Позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики, та сплати процентів за оплатним договором позики. Приписами законодавства встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання ( статті 527-545 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобов`язання це перед усім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). ст. 509 ЦК України передбачає, що кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, станом на день розгляду справи грошові кошти у повному обсязі не повернуті. Отже, сума позики за договором від 09.06.2020 сумі 19850 доларів підлягає стягненню з відповідача, в повному обсязі. Що стосується валюти, у якій слід стягнути заборгованість. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3\~статті 533 ЦК України\~встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини 1\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, суд приходить до висновку про стягнення боргу саме у доларах США, оскільки, які вбачається з дослідженої розписки, позивачем передано відповідачу саме грошові кошти у доларах США. Що стосується вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних. За правилами\~ст.\~625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, у зазначеній справі, при обрахунку 3 % річних за основу суд бере прострочену суму, яка сторонами визначена у доларах США, тобто прострочена сума визначена у розмірі 19850 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 19850доларів США. Аналогічні за змістом висновки викладені у Великої Палати Верховного Суду №464/3790/16-ц від 16.01.2019. При звернені до суду позивачем проведено розрахунок 3% річних, з яким суд погоджується. Отже, 3% становлять 932,54 доларів США. Щодо періоду нарахування 3% річних. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Отже, суд вважає, що позивач самостійно обрав період та провів розрахунок 3% річних, у даному випадку судом перевірено тільки правильність проведено нарахування та час прострочення грошового зобов`язання. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, який сплачено позивачем при звернені до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved