Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій зазначає, що 23 жовтня 2008 року його було притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі за ч.1 ст.197-1, ч.3 ст.197-1, ч.3 ст358 КК України(в редакції 1961 року). При цьому йому був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Зазначена кримінальна справа неодноразово розглядалася Галицьким районним судом міста Львова та переглядалася судами апеляційної та касаційної інстанцій. На виконання ухвали Верховного Суду матеріали кримінальної справи було повернуто до прокуратури Львівської області для проведення додаткового розслідування. В подальшому, позивачу стало відомо про закриття кримінальної справи стосовно нього у кримінальному провадженні № 120118140050004612 від 16 жовтня 2018 року, яка була закрита з підстав, передбачених абз.14 ч.1 ст.284 КПК України у зв*язку з закінченням строку досудового розслідування. Вважає, що кримінальна справа № 141/1708 за обвинуваченням за ч.1 ст.197-1, ч.3 ст.197-1, ч.3 ст358 КК України(в редакції 1961 року) та кримінальне провадження № 120118140050004612 від 16 жовтня 2018 року, яке було зареєстроване у зв*язку з вве денням нового КПК України 2012 року є одним і теж. Відтак, він незаконно перебував під слідство і судом з 23 жовтня 2008 року по 10 лютого 2025 року, що становить 17 років 03 місяці та 13 днів, в тому числі перебував на підписці про невиїзд. Внаслідок цього у нього погіршився стан здоров*я, змінився усталений спосіб життя, він вимушений був розлучитися з дружиною. Внаслідок кримінального переслідування він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, писати численні скарги в правоохоронні органи, приймати участь в судових засіданнях. Просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 2\~000\~000 гривень у зв*язку з незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування. \~ Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.04.2025 року було задоволено клопотання позивача та витребувано у Слідчого відділу Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області матеріали або належним чином засвідчені копії матеріалів кримінальної справи № 141-1708 за обвинуваченням [PERSON] згідно\~КПК України\~1961 року за ч.1 ст. 197-1, ч.3 ст. 197-1, ч.3 ст.\~358 КПК України\~(в подальшому, у зв`язку із веденням в дію\~КПК України\~2012 року\~кримінального провадження № 12018140050004612 від 16.12.2018 року). Ухвалою суду від 26.05.2025 року залучено в якості третьої особи у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Львівську обласну прокуратуру. 14.07.2025 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в приміщенні Галицького районного суду м. Львова. \~ Позиція сторін по справі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив стягнути на його користь 2000000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У поданому відзиві зазначила, що позивач не надав доказів того, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв*язку з тривалим досудовим розслідуванням і слідством. Недоведеність позивачем зазначених обставин є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Сам по собі факт тривалого досудового розслідування та перебування під слідством і судом виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди. Причинно-наслідковий зв*язок між діями заподіювача шкоди та шкодою на яку позивач посилається відсутній. Представник відповідача Державної казначейської служби України у відзиві просив відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки позов пред*явлений до неналежного відповідача, що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2024( №466/2780/21). Представник Львівської обласної прокуратури зазначила, що дійсно, 23.10.2008 [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за ч. ч. 1,3 ст. 197-1 КК України та такий перебував під слідством і судом у кримінальній справі №141\-1708 до 12.09.2018, тобто до часу винесення остаточного рішення у цій кримінальній справі, при цьому обвинувальні рішення щодо нього скасовано та кримінальну справу скеровано на нове досудове розслідування, яке проводилось за правилами, визначеними КПК України від 19.11.2012. При цьому, у кримінальному провадженні № 12018140050004612 від 16.10.2018, зареєстрованому на підставі ухвали Касаційного кримінального суду від 12.09.2018, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,3 ст. 197-1 КК України, [PERSON] не було повідомлено про підозру та такий до кримінальної відповідальності не притягався, будь-які запобіжні заходи до нього не застосовувались. На її думку, слід врахувати, що тривалий судовий розгляд зумовлено, зокрема, переглядом судових рішень щодо [PERSON] , в тому числі за його апеляційними та касаційними скаргами. Водночас, жодного реабілітуючого рішення щодо [PERSON] в частині вчинення злочинів, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 197-1 КК України, судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій не винесено. Що стосується застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, то слід врахувати, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 12.06.2012 такий скасовано. Даний вирок набрав законної сили в цій частині 07.12.2012 згідно ухвали апеляційного суду, яка була скасована 10.10.2013. Надалі, вирок від 12.06.2012 набрав законної сили згідно з ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.12.2013, яка була скасована 12.06.2014. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 24.11.2015 постановлено скасувати запобіжний захід до [PERSON] . Даний вирок набрав законної сили 26.04.2016 згідно з ухвалою апеляційного суду, яка була в подальшому скасована касаційним судом 27.09.2016. В подальшому 30.06.2017 апеляційним судом Львівської області винесено ухвалу про залишення вироку Галицького районного суду м. Львова від 24.11.2015 без змін і такий був скасований касаційним судом 12.09.2018. Отже, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд не застосовувався до [PERSON] в періоди з 07.12.2012 по 10.10.2013, з 27.12.2013 по 12.06.2014, з 26.04.2016 по 27.09.2016 та з 30.06.2017 по 12.09.2018 та перестав застосуватись з моменту реєстрації кримінального провадження №12018140050004612 від 16.10.2018 досудове розслідування у якому проводилось за правилами, передбаченими КПК України від 19.11.2013. Вважає, що в матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності. Не підтверджено жодними доказами, що саме погіршення стану здоров`я позивача пов`язане із розслідуванням кримінальної справи. Позивачем не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, не надано висновків лікарів про те, що саме дії працівників прокуратури чи слідчих при проведенні досудового розслідування кримінального провадження спричинили моральні страждання, погане самопочуття, знервованість, приниження честі та гідності, не надано висновків експертів, які б підтверджували психологічні прояви, зміни в емоційному стані індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали активному соціальному життю позивача. Встановлені судом фактичні обставини справи. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні були досліджені витребувані у Слідчого відділу Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області матеріали кримінальної справи № 141-1708 за обвинуваченням [PERSON] (згідно\~КПК України\~1961 року за ч.1 ст. 197-1, ч.3 ст. 197-1, ч.3 ст.\~358 КПК України\~) та кримінального провадження № 12018140050004612 від 16.12.2018 року) ( згідно\~КПК України\~2012 року). Як вбачається з наданих матеріалів, 04.12.2008 органом досудового розслідування у кримінальній справі № 141-1708 складено обвинувальний висновок про обвинувачення [PERSON] за ч. ч. 1, 3 ст. 197-1, ч. З ст. 358 КК України. З його змісту вбачається, що [PERSON] у серпні 2007 року самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0030 га, розташовану на [ADDRESS] , всупереч установленому законом порядку, оскільки вказана ділянка належить на праві власності [PERSON] \~згідно з\~державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №065220, виданим 26 липня 2001 року, чим заподіяв значної шкоди її власнику та вчинив самовільне будівництво гаража за вказаною адресою. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 12.06.2012 визнано винним та засуджено [PERSON] за ч. ч. 1,3 ст. 197-1, ч. З ст. 358 КК України до остаточного покарання у вигляді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, від відбуття якого звільнено, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальну справу про його обвинувачення закрито (справа № 1-179/11). Цим же вироком скасовано запобіжний захід [PERSON] , - підписку про невиїзд з постійного місця проживання. 07.12.2012 ухвалою Апеляційного суду Львівської області змінено вирок Галицького районного суду м. Львова від 12.06.2012 щодо [PERSON] , а саме, скасовано в частині засудження за ч. З ст. 358 КК України та в цій частині провадження по справі закрито за відсутністю в його діях складу злочину. Також виключено з резолютивної частини вироку посилання на звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності та на закриття кримінальної справи про його обвинувачення, а постановлено вважати [PERSON] засудженим за ч. ч. 1,3 ст. 197-1 КК України. 10.10.2013 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виніс ухвалу про скасування ухвали Апеляційного суду Львівської області від 07.12.2012 та скерував справу на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.12.2013 залишено без змін вирок Галицького районного суду м. Львова від 12.06.2012. 12.06.2014 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27.12.2013 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Постановою апеляційного суду Львівської області від 26.09.2014 повернуто кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] в суд першої інстанції для вирішення питання про відповідність апеляційної скарги прокурора на вирок Галицького районного суду м. Львова від 12.06.2012 вимогам ст. 350 КПК України. 27.10.2014 Галицький районний суд виніс постанову про залишення без руху апеляції прокурора. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.01.2015 апеляційну скаргу засудженого [PERSON] задоволено частково, вирок Галицького районного суду м.Львова від 12.06.2012 стосовно [PERSON] скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. 24.11.2015\~року\~Галицький районний суд м. Львова постановив вирок у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] , [INFO] , за ч.ч.1,3 ст.197-1 КК України, яким його \~визнано винним у вчиненні злочинів та призначено покарання у виді штрафу: -за ч.1 ст.197-1 КК України в розмірі 250(двісті п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян; -за ч.3 ст.197-1 КК України в розмірі 400(чотириста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст.70 КК України, остаточно призначено [PERSON] покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді штрафу в розмірі 400(чотириста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України - звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності. Також судом першої інстанції залишено запобіжний захід засудженому у вигляді підписки про невиїзд до вступу вироку у законну силу, а після набрання вироком законної сили постановлено такий скасувати. Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 26.04.2016 залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляцію засудженого без задоволення. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, частково задовольнивши касаційну скаргу засудженого, 27.09.2016 скасував згадане рішення апеляційного суду, а справу направив на новий апеляційний розгляд. 30.06.2017 апеляційним судом Львівської області винесено ухвалу про залишення вироку Галицького районного суду м. Львова від 24.11.2015 без змін, а апеляційної скарги засудженого - без задоволення. 12\~вересня 2018\~року Верховний\~Суд (справа\~№ 1-179/11\~провадження №\~51-2535км18) дійшов висновку про неповноту та неправильність проведеного досудового слідства, яких не може бути усунуто в судовому засіданні, оскільки вони можуть істотно вплинути на висновки слідства та суду щодо доведеності винності [PERSON] у вчиненні злочинів, про неналежне виконання органом досудового слідства і судом вимог КПК, а також про залишення поза увагою конкретних обставин справи, які могли істотно вплинути на висновки органу досудового слідства та на висновки суду і суду про предмет злочину, особу потерпілого, що потягло за собою постановлення необґрунтованих судових рішень щодо [PERSON] , які підлягають скасуванню на підставах, передбачених ст. 398 КПК, а справа - направленню прокурору на нове розслідування. Органу досудового слідства під час нового розслідування необхідно було усунути зазначені порушення, відповідно до вимог ст. 22 КПК повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, зокрема, встановити і документально підтвердити точну адресу, місцезнаходження, кадастровий номер земельної ділянки та її дійсного власника і прийняти законне та обґрунтоване рішення про наявність або відсутність у діях [PERSON] складу злочинів, передбачених частинами 1, 3 ст. 197-1 КК. \~ \~ \~ \~Слідчим відділом Галицького ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140050004612 від 16.10.2018 на підставі ухвали Касаційного кримінального суду від 12.09.2018, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1,3 ст. 197-1 КК України. За результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018140050004612 від 16.10.2018 старшим слідчим СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Божиком О.Л. 16.10.2020 прийнято рішення та винесено постанову про закриття на підставі абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні. Мотиви прийняття рішення судом За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами. Стаття 15 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої\~статті 11 ЦК України). Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою\~статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди (пункт 9 вказаної частини). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша\~статті 23 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша\~статті 167 ЦК України).\~Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Положеннями частин другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. \~ \~ \~ \~Пунктом 1 частини першої\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~визначено, що відповідно до положень цього\~Закону\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; - закриття справи про адміністративне правопорушення. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним. Таким чином, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21) та інші судові рішення Верховного Суду. Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі. Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним. \~ \~ \~ \~Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості. Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому\~Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». \~ \~ \~ \~Подібні правові висновки викладено у постанова Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19). Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження щодо якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції. Так, Верховний Суд виснував, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 1176 ЦК України\~та\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~(постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 463/1380/15-ц (провадження № 61-18982св18), від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 (провадження № 61-10065ск19), від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20), від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21), від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21 (провадження № 61-6545св22) та інших). Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, і вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів. Судовим розглядом було встановлено, що постановою старшого слідчого СВ Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області Божика О. кримінальне провадження № 120118140050004612 від 16 жовтня 2018 року було закрите на підставі абз.14 ч. 1 ст. 284 КПК України (в ред КПК на момент винесення постанови), - у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, що є нереабілітуючою підставою, а відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того, суд вважає зазначити наступне. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. З врахуванням зазначених обставин, суд погоджується з позицією державного органу казначейства, що останній є неналежним відповідачем у даній категорії справ. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed