Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні. В обґрунтування позову посилається на те, що познайомилась з [PERSON] у листопаді 2007 року та з січня 2008 року стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу спочатку в квартирі [ADDRESS] , а з грудня 2008 року у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . 23.01.2009 між ними був зареєстрований шлюб, який рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24.10.2014 розірваний. За час шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які за домовленістю проживають з нею. [PERSON] з травня 2010 року по травень 2015 року був визнаний інвалідом, а [PERSON] у 2016 році був поставлений діагноз - вірусний енцефаліт. Перебуваючи у шлюбі вона не працювала, займалась домашнім господарством та доглядала дітей, які через хвороби потребували постійного додаткового нагляду. За період перебування у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] , а також корпоративні права у ПП «Бастіон», ТОВ «Мотус Аутомотів», ТОВ «Українські комп`ютерні технології», ТОВ «Віп Тел». Оскільки після розлучення їх спільні діти проживають із нею, потребують особливої уваги та значних фінансових витрат у зв`язку із хворобами, грошей, які перераховує [PERSON] недостатньо для забезпечення їх фізичного і духовного розвитку, лікування, а також те, що [PERSON] ухилився від сплати аліментів у необхідному розмірі і намагається позбавити її права користування спільною квартирою, [PERSON] просить суд поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на частку у розмірі 2/3, виділивши її частку шляхом стягнення з [PERSON] компенсації вартості спільного майна. Представником [PERSON] - адвокатом Натхою М.С. подано відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зокрема зазначає, що квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] до шлюбу з [PERSON] внаслідок участі у фонді фінансування будівництва у 2006 році, ремонт у квартирі проводився також за його рахунок та до шлюбу; машиномісце № [NUMBER] у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] також було придбано ним до шлюбу. Крім того зазначає, що [PERSON] став учасниками ТОВ «Українські комп`ютерні технології» та ТОВ «Віп Тел» ще до укладення шлюбу, а статутний капітал ПП «Бастіон» формувався за його особисті кошти. Разом з тим вказує на наявність боргів та інших майнових зобов`язань, які виникли у подружжя за час шлюбу, зокрема зазначає, що 18.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 239 700 грн. 00 коп., що станом на дату надання позики становить 30 000 доларів США. Представником [PERSON] - адвокатом Натхою М.С. також заперечується щодо відступу від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки будь-яких доказів, що діти станом на дату подання позовної заяви потребують додаткових витрат на лікування або що відповідач ухиляється від таких витрат не надано. Зазначає, що [PERSON] завжди дбав про свою сім`ю в шлюбі, а після розірвання шлюбу сплачував оренду житла для проживання дітей та позивача, надавав кошти на утримання та оздоровлення спільних дітей. Крім того, стороною відповідача порушено питання застосування строків позовної давності, оскільки шлюб був розірваний у 2014 році, а позов пред`явлений тільки у 2019 році. У відповіді на відзив представник [PERSON] - адвокат Мащенко А.Г. заперечує викладені у відзиві твердження, просить подану позовну заяву про поділ майна задовольнити у повному обсязі. Крім того, представником [PERSON] - адвокатом Мащенком А.Г. подано заперечення проти заяви про застосування строку позовної давності, в якій він посилаючись на те, що сторонами після розірвання шлюбу узгоджений порядок користування спільним майном, зокрема ними домовлено, що [PERSON] залишається проживати у квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] буде проживати з дітьми в орендованій відповідачем квартирі. До травня 2019 року [PERSON] орендував квартиру, в якій проживали [PERSON] з дітьми, перераховував їй гроші на утримання дітей, однак про порушення свого права співвласника майна дізналась коли у квітні 2019 року [PERSON] припинив сплачувати за оренду квартири та згодом звернувся до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право користування спільною квартирою. Представник [PERSON] - адвокат Натха М.С. у запереченнях на відповідь на відзив просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. У червні 2020 року до суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Рахильчука О.В. про залучення [PERSON] у участі у справі в якості третьої особи, оскільки між ним та [PERSON] 18.11.2013 укладено договір позики, яку станом на дату подання зазначеної заяви не повернуто. Ухвалою суду, постановленою в судовому засіданні 02.07.2020 та занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Крім того, у липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16.03.2021 справу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та справу про поділ майна об`єднано в одне провадження. 09.04.2021 представником [PERSON] - адвокатом Мащенком А.Г. подано заяву про збільшення позовних вимог, що прийнята судом до провадження, у якій просив встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2008 до 23.01.2009; поділити спільне сумісне майно між [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на частку у розмірі 2/3 сумісного майна і за [PERSON] право власності на частку у розмірі 1/3 сумісного майна; виділити частку [PERSON] у спільному сумісному майні шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації у розмірі 2/3 вартості нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] і машино-місця № [NUMBER] у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] у розмірі - 1 560 120 грн. 00 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації у розмірі 2/3 внеску [PERSON] до статутних капіталів юридичних осіб, а саме: ТОВ «Віп Тел», ПП «Бастіон», ТОВ «Мотус Аутомотів» у сумі 823 000 грн. 00 коп. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, позов просила задовольнити, посилаючись на викладені у заявах по суті обставини. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову. Сторони враховуючи воєнний стан просили суд досліджувати у судовому засіданні показання свідків, що були надані ними безпосередньо під час розгляду справи попереднім складом суду. [PERSON] у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1,2 та 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 80 передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що 23.08.2006 між ТОВ КБ «Столиця» та [PERSON] укладено договір № 1322014 про участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-1» виду А, об`єктом якого є квартира, загальною площею 55,67 кв. м (т. 1 а.с. 153-158). Згідно квитанції № 1 (#380433) від 30.08.2006 [PERSON] оплачено ТОВ КБ «Столиця» 300 039 грн. 80 коп. на виконання умов договору № 1322014 (т. 1 а.с. 160). Згідно квитанції № 2 (#426700) від 26.10.2006 [PERSON] оплачено ТОВ КБ «Столиця» 131 903 грн. 31 коп. на виконання умов договору № 1322014 (т. 1 а.с. 161). Згідно квитанції № 2 (#472839) від 19.12.2006 [PERSON] оплачено ТОВ КБ «Столиця» 59 993 грн. 64 коп. на виконання умов договору № 1322014 (т. 1 а.с. 162). Згідно квитанції № 3 (#502309) від 25.01.2007 [PERSON] оплачено ТОВ КБ «Столиця» 105 439 грн. 95 коп. на виконання умов договору № 1322014 (т. 1 а.с. 163). Згідно квитанції № 1277112 (#1277112) від 17.11.2008 [PERSON] оплачено ТОВ КБ «Столиця» 1 466 грн. 01 коп. остаточного розрахунку вартості об`єкта інвестування згідно договору № 1322014 (т. 1 а.с. 164). Відповідно до довідки № 226 про здійснення повного розрахунку за об`єкт інвестування, виданого управителем ТОВ КБ «Столиця» від 21.11.2008 [PERSON] повністю здійснив оплату за фактичну кількість вимірних одиниць об`єкту інвестування згідно договору № 1322014 про участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-1» виду А від 23.08.2006 у розмірі 598 842 грн. 71 коп. за 55,80 кв. м квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 159). Таким чином, доплата згідно квитанції № 1277112 (#1277112) від 17.11.2008 [PERSON] здійснювалась за 0,13 кв. м, що становить 23/10000 частки, або 0,23 відсотки від площі спірної квартири (0,13 кв. м / 55,80 кв. м х 100). Згідно свідоцтва серії [NUMBER] , виданого головним управленням житлового забезпечення виконавчого округу Київської міської ради (КМДА) від 12.02.2009, квартира [ADDRESS] , загальною площею 55,80 кв. м належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 02.02.2009 № 138-С/КІ (т. 1 а.с. 19). 13.03.2008 [PERSON] звернувся із заявою до директора ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» про надання дозволу проводити ремонтні роботи у квартирі (т. 1 а.с. 165). Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 26485/22-42 від 06.06.2024 ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на дату оцінки становить - 5 792 927 грн. 00 коп. (т. 7 а.с. 167-182). 06.02.2008 між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та [PERSON] укладено договір купівлі продажу машиномісця, відповідно до умов якого ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» передає у власність [PERSON] , який зобов`язується прийняти у власність машиномісце № [NUMBER] у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] та сплатити за це 159 225 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 166, 167). 23.01.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після реєстрації якого дружина змінила прізвище на « [PERSON] », який рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24.10.2014, що набрало законної сили 04.11.2014, розірвано (т. 1 а.с. 8, 18). За час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження держави Ізраїль (т. 1 а.с. 9-13). Згідно виписки з історії хвороби № 1344 КУ «Дитяча міська клінічна лікарня № 3» від 22.03.2016 [PERSON] встановлено діагноз: Вірусний енцефаліт (т. 1 а.с. 14). Згідно довідки Української дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» від 21.05.2010 [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні у відділені онкогематології з 19.05.2010 з діагнозом гострий лимфобластний лейкоз (т. 1 а.с. 15). Як вбачається із посвідчення серії [NUMBER] [PERSON] призначена соціальна допомога з 19.10.2010 до 30.06.2015, як дитині - інваліду (т. 1 а.с. 16). Згідно письмової заяви [PERSON] від 03.10.2019 він є лікарем-педіатром дітей [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , консультує батьків цих дітей і спостерігає за перебігом хвороб у них. Зазначає, що [PERSON] переніс гострий лімфобластичний лейкоз, діагноз встановлено 27.05.2010. На теперішній час діагноз знято, але залишились ускладнення, після перенесеного захворювання, що потребують регулярних, систематичних консультативно-лікувальних заходів, включаючи і оперативне лікування у майбутньому. Наслідком перенесеного [PERSON] захворювання є укорочення та потовщення лівої н/кінцівки, згинальна контрактура лівого колінного суглоба, які переростають у анатомічні зміни нижніх кінцівок, тазових органів, анатомії хребта, і вже можуть бути причиною інвалідизації дитини. Для усунення цих наслідків, буде необхідна операція по видовженю вкороченої нижньої кінцівки методом остеосинтезу, апаратом Єлізарова , за досягненням [PERSON] віку кісткової зрілості (приблизно через 6 років). [PERSON] перенесла вірусний енцефаліт, що викликав епісиндром, госпіталізація 20.02.2016. На теперішній час дитина соматично здорова, але потребує систематичного медичного нагляду і підтримуючого лікування (масаж, фізіотерапія, вітамінотерапія тощо) (т. 1 а.с. 17). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19.03.2020, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.09.2020, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 20 000 грн. 00 коп. щомісяця, починаючи стягнення з 24.05.2019 і до досягнення дітьми повноліття (т. 5 а.с. 13-22). Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП № [NUMBER]/17 [PERSON] станом на 24.09.2020 мав заборгованість у розмірі 268 069 грн. 00 коп. (т. 5 а.с. 23). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП № [NUMBER]/17 [PERSON] станом на 24.02.2021 мав заборгованість у розмірі 255 069 грн. 00 коп. (т. 5 а.с. 109). Згідно постанови державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) про скасування заходів примусового виконання від 24.03.2021 станом на 24.03.2021 заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] погашена у повному обсязі (т. 6 а.с. 69 з.б.). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.04.2019 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 392 435 грн. 49 коп. за неналежне виконання умов договору, 41 964 грн. 55 коп. трьох відсотків річних (т. 1 а.с. 180-189). Вказаним рішенням встановлено, що 18.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримує у борг 239 790 грн. 00 коп., що на момент передачі позики за курсом НБУ становить 30 000 доларів США. Протягом 2016 - 2018 року [PERSON] вказаний борг виплачено, зокрема 13.10.2016 здійснено платіж у розмірі 150 000 грн. 00 коп., 20.10.2017 - 20 000 грн. 00 коп., 17.05.2018 - 7 136 грн. 72 коп., 07.06.2018 - 260 000 грн. 00 коп., 07.06.2018 - 101 000 грн. 00 коп. 02.10.2019 Києво-Святошинський районним судом Київської області видано виконавчий лист № 369/4669/15-ц на підставі якого приватним виконавцем Олефіром О.О. 16.10.2019 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 434 400 грн. 04 коп. та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, цінні папери, акції, майнові, права, частки у статутних фондах господарських товариств (т. 2 а.с. 114-118). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30.11.2020 у страві № 756/7286/20 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення відшкодування частини виконаного зобов`язання перед [PERSON] за договором позики від 18.11.2013 (т. 5 а.с. 41-44). Цим рішення суду установлено й відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню та обставина, що укладений 18.11.2013 [PERSON] з [PERSON] договір позики не укладався в інтересах сім`ї, одержані у позику кошти в сумі 239 700 грн. 00 коп. в інтересах сім`ї [PERSON] не використовувались, а були ним використані у власних не пов`язаних із сім`єю інтересах. Згідно протоколу № 1 загальних зборів учасників ТОВ «Віп Тел» від 19.12.2007 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вирішили створити ТОВ «Віп Тел», призначили генеральним директором [PERSON] та для забезпечення діяльності Товариства створити статутний капітал у розмірі 51 500 грн. 00 коп., з яких [PERSON] здійснив вклад у розмірі 10 % від статутного капіталу, що становить 5 150 грн. 00 коп. шляхом внесення до статутного фонду ноутбуку Asus Z99He 14.1 (т. 2 а.с. 174). Згідно акту № 1 оцінки та прийому-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Віп Тел» [PERSON] 19.12.2007 передав ноутбук Asus Z99He 14.1 до вказаного товариства (т. 2 а.с. 175). Як вбачається з проставленої державним реєстратором Печерської районної у м. Києві державної адміністрації печатки на статуті ТОВ «Віп Тел» державну реєстрацію юридичної особи проведено 29.01.2008 (т. 2 а.с. 182). Протоколом № 3 загальних зборів учасників ТОВ «Віп Тел» від 26.05.2008 збільшено статутний капітал товариства та розподілено частки учасників товариства, зокрема частка [PERSON] становить 50 000 грн. 00 коп., що складає 10 % статутного капіталу Товариства (т. 2 а.с. 202). Протоколом № 4 загальних зборів учасників ТОВ «Віп Тел» від 03.11.2008 звільнено з посади генерального директора ТОВ «Віп Тел» [PERSON] та розірвано з ним трудовий договір з 01.11.2008 (т. 2 а.с. 219). Відповідно до фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва ТОВ «Віп Тел» за 2008 рік отримало збиток у розмірі 216,1 тис. грн. (т. 3 а.с. 113). Згідно протоколу загальних зборів учасників № 1/14 від 16.01.2014 [PERSON] та [PERSON] вирішили створити ТОВ «Мотус Аутомотів» та сформувати статутний капітал 2 000 грн. 00 коп. шляхом внесення коштів учасників, зокрема [PERSON] у розмірі 1 000 грн. 00 коп. до 31.01.2014, що становить 50% статутного капіталу (т. 3 а.с. 78 з.б. - 79). Відповідно до фінансових звітів суб`єкта малого підприємництва ТОВ «Мотус Аутомотів» за перше півріччя 2014 року отримало прибуток у розмірі 6,1 тис. грн., за 9 місяців 2014 року отримало збиток у розмірі 1,2 тис. грн., за 2014 рік отримало збиток у розмірі 79,8 тис. грн., за 2015 рік отримало чистий прибуток у розмірі 33,2 тис. грн., за 2016 рік отримало збиток у розмірі 0,2 тис. грн., за 2017 рік отримало чистий прибуток у розмірі 0,2 тис. грн., за 2018 рік отримало збиток у розмірі 2,3 тис. грн., за 2019 рік отримало збиток у розмірі 4,8 тис. грн. (т. 3 а.с. 114-128). Згідно свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи 17.03.2004 зареєстровано ПП «Бастіон» (т. 3 а.с. 177). Як вбачається зі статуту ПП «Бастіон» від 17.03.2004 підприємство зареєстроване [PERSON] (т. 3 а.с. 178-188). Рішенням власників № 09/09/10 ПП «Бастіон» від 09.09.2010 введено до складу власників приватного підприємства [PERSON] та [PERSON] , збільшено статутний капітал підприємства за рахунок внесків власників до 2 367 000 грн. 00 коп. та здійснено перерозподіл між учасниками наступним чином: [PERSON] - 1 183 500 грн. 00 коп., що становить 50 % у статутному капіталі, [PERSON] - 591 750 грн. 00 коп., що становить 25 % у статутному капіталі, [PERSON] - 591 750 грн. 00 коп., що становить 25 % у статутному капіталі (т. 3 а.с. 203-204). Протоколом № 11/2013 зборів власників ПП «Бастіон» від 18.11.2013 виключено [PERSON] із власників ПП «Бастіон» у зв`язку із його смертю, зменшено статутний капітал на вартість його частки до 1 183 500 грн. 00 коп., які розподіляються по 50 % між [PERSON] та [PERSON] , після чого збільшено розмір статутного капіталу через додаткові вклади учасників підприємства до 2 367 000 грн. 00 коп. (т. 3 а.с. 244-246). Згідно виписки АТ «Правекс Банк» за особовим рахунком ПП «Бастіон» [PERSON] поповнювався статутний капітал 14.09.2010 у розмірі 297 000 грн. 00 коп., 15.03.2011 у розмірі 45 000 грн. 00 коп., 07.04.2011 у розмірі 55 000 грн. 00 коп., 31.05.2011 у розмірі 25 000 грн. 00 коп., 11.08.2011 у розмірі 16 000 грн. 00 коп., 22.09.2011 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 07.10.2011 у розмірі 11 000 грн. 00 коп., 26.10.2011 у розмірі 26 000 грн. 00 коп., 15.11.2011 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 24.11.2011 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 09.12.2011 у розмірі 2 000 грн. 00 коп., 17.02.2012 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 07.03.2012 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 12.03.2012 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 16.03.2012 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 23.03.2012 у розмірі 2 600 грн. 00 коп., 10.04.2012 у розмірі 1 000 грн. 00 коп., 19.04.2012 у розмірі 4 800 грн. 00 коп., 04.05.2012 у розмірі 2 000 грн. 00 коп., 19.12.2012 у розмірі 30 000 грн. 00 коп., 20.02.2013 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 04.07.2013 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 04.08.2014 у розмірі 8 000 грн. 00 коп., 08.08.2014 у розмірі 3 000 грн. 00 коп., 03.09.2014 у розмірі 15 500 грн. 00 коп., 04.09.2014 у розмірі 3 000 грн. 00 коп., 18.09.2014 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 23.09.2014 у розмірі 11 000 грн. 00 коп., 01.10.2014 у розмірі 13 000 грн. 00 коп., тобто до розірвання шлюбу 657 900 грн. 00 коп. Крім того, після розірвання шлюбу сторін [PERSON] поповнювався статутний капітал ПП «Бастіон» 02.12.2014 капітал у розмірі 10 500 грн. 00 коп., 05.12.2014 у розмірі 1 000 грн. 00 коп., 25.12.2014 у розмірі 500 грн. 00 коп., 29.12.2014 у розмірі 12 000 грн. 00 коп., 03.03.2015 у розмірі 12 000 грн. 00 коп., 04.06.2015 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 02.07.2015 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 09.09.2015 у розмірі 77 500 грн. 00 коп., 04.11.2015 у розмірі 18 000 грн. 00 коп., 03.12.2015 у розмірі 3 000 грн. 00 коп. (після розірвання шлюбу) (т. 6 а.с. 235-246, т. 7 а.с. 7-34). Відповідно до довідки ПП «Бастіон» щодо внесення особистих коштів на поповнення статутного фонду товариства від 27.04.2020 [PERSON] здійснив внесок особистих коштів на поповнення статутного фонду підприємства 15.03.2011 у розмірі 45 000 грн. 00 коп., 07.04.2011 у розмірі 55 000 грн. 00 коп., 31.05.2011 у розмірі 25 000 грн. 00 коп., 11.08.2011 у розмірі 16 000 грн. 00 коп., 22.09.2011 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 07.10.2011 у розмірі 11 000 грн. 00 коп., 26.10.2011 у розмірі 26 000 грн. 00 коп., 15.11.2011 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 09.12.2011 у розмірі 2 000 грн. 00 коп., 17.02.2012 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 07.03.2012 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 12.03.2012 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 16.03.2012 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 23.03.2012 у розмірі 2 600 грн. 00 коп., 10.04.2012 у розмірі 1 000 грн. 00 коп., 19.04.2012 у розмірі 4 800 грн. 00 коп., 04.05.2012 у розмірі 2 000 грн. 00 коп., 19.12.2012 у розмірі 30 000 грн. 00 коп., 20.02.2013 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 19.03.2013 у розмірі 7 350 грн. 00 коп., 28.11.2013 у розмірі 7 500 грн. 00 коп., 04.12.2013 у розмірі 14 700 грн. 00 коп., 16.01.2014 у розмірі 22 000 грн. 00 коп., 05.02.2014 у розмірі 6 000 грн. 00 коп., 28.02.2014 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 04.04.2014 у розмірі 13 000 грн. 00 коп., 29.04.2014 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 04.07.2014 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 04.08.2014 у розмірі 8 000 грн. 00 коп., 08.08.2014 у розмірі 3 000 грн. 00 коп., 26.08.2014 у розмірі 6 000 грн. 00 коп., 27.08.2014 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 28.08.2014 у розмірі 7 200 грн. 00 коп., 29.08.2014 у розмірі 7 230 грн. 00 коп., 01.09.2014 у розмірі 7 950 грн. 00 коп., 02.09.2014 у розмірі 7 690 грн. 00 коп., 03.09.2014 у розмірі 15 500 грн. 00 коп., 04.09.2014 у розмірі 3 000 грн. 00 коп., 08.09.2014 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., 09.09.2014 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 18.09.2014 у розмірі 20 000 грн. 00 коп., 23.09.2014 у розмірі 11 000 грн. 00 коп., 26.09.2014 у розмірі 25 000 грн. 00 коп., 27.09.2014 у розмірі 11 000 грн. 00 коп., 01.10.2014 у розмірі 13 000 грн. 00 коп., 20.10.2014 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., тобто до розірвання шлюбу 567 520 грн. 00 коп. Крім того, після розірвання шлюбу сторін [PERSON] поповнювався статутний капітал ПП «Бастіон», 04.11.2014 у розмірі 17 000 грн. 00 коп., 25.11.2014 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 01.12.2014 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 02.12.2014 у розмірі 10 500 грн. 00 коп., 05.12.2014 у розмірі 11 500 грн. 00 коп., 10.12.2014 у розмірі 20 000 грн. 00 коп., 11.12.2014 у розмірі 13 500 грн. 00 коп., 15.12.2014 у розмірі 8 500 грн. 00 коп., 17.12.2014 у розмірі 7 000 грн. 00 коп., 18.12.2014 у розмірі 7 000 грн. 00 коп., 19.12.2014 у розмірі 8 250 грн. 00 коп., 22.12.2014 у розмірі 19 500 грн. 00 коп., 23.12.2014 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 23.12.2014 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., 25.12.2014 у розмірі 500 грн. 00 коп., 26.12.2014 у розмірі 6 750 грн. 00 коп., 29.12.2014 у розмірі 12 000 грн. 00 коп., 03.03.2015 у розмірі 12 000 грн. 00 коп., 06.03.2015 у розмірі 600 грн. 00 коп., 04.06.2015 у розмірі 5 000 грн. 00 коп., 05.06.2015 у розмірі 1 850 грн. 00 коп., 02.07.2015 у розмірі 10 000 грн. 00 коп., 09.09.2015 у розмірі 77 500 грн. 00 коп., 04.11.2015 у розмірі 18 000 грн. 00 коп., 03.12.2015 у розмірі 3 000 грн. 00 коп., 22.12.2015 у розмірі 30 грн. 00 коп. (т. 2 а.с. 71-72). Згідно фінансових звітів суб`єкта малого підприємництва ПП «Бастіон» за 2011 рік отримало збиток у розмірі 60,7 тис. грн., за 2012 рік отримало збиток у розмірі 498,4 тис. грн., за 2013 рік отримало збиток у розмірі 428,6 тис. грн., за 2014 рік отримало збиток у розмірі 522,6 тис. грн., за 2015 рік отримало чистий прибуток у розмірі 28,0 тис. грн., за 2016 рік отримало чистий прибуток у розмірі 34,3 тис. грн., за 2017 рік отримало прибуток у розмірі 2,4 тис. грн., за 2018 рік отримало чистий прибуток у розмірі 3,2 тис. грн., за 2019 рік отримало чистий прибуток у розмірі 30,3 тис. грн. (т. 3 а.с. 131-139). Згідно відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 1 кварталу 2008 року по 1 квартал 2020 року отримував доходи: за 2008 рік у розмірі 10 080 грн. 00 коп., за 2009 рік у розмірі 6 500 грн. 00 коп., за 2010 рік у розмірі 14 806 грн. 47 коп., за 2011 рік у розмірі 9 210 грн. 00 коп., за 2012 рік у розмірі 14 550 грн. 00 коп., за 2013 рік у розмірі 3 000 грн. 00 коп., за 3 квартал 2018 року 472 188 грн. 46 коп. за продаж нерухомого майна. За період з 2 кварталу по 2018 рік інформація про доходи відсутня. У період з 1 кварталу 2018 року [PERSON] займався підприємницькою діяльністю (т. 3 а.с. 144-146). Відповідно до листа головного управління ДПС у м. Києві №16644/9/26-15-02-05-23-сі від 21.07.2020 ФОП [PERSON] за період з 2018 року подана декларація про майновий стан і доходи за 1 квартал 2018 року з обсягом доходу 0 грн. 00 коп., декларація платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2018 рік з обсягом доходу 668 439 грн. 00 коп., декларація платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2019 рік з обсягом доходу 0 грн. 00 коп., декларація про майновий стан і доходи за 2019 рік з обсягом доходу 0 грн. 00 коп. (т. 3 а.с. 141-143). Як вбачається з розписки від 13.09.2010 [PERSON] отримав у борг від своєї матері - [PERSON] грошові кошти у розмірі 592 000 грн. 00 коп. у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] , для ведення господарства та поповнення статутного капіталу ПП «Бастіон». Зобов`язався повернути борг в строк 5 років, однак не раніше отримання вимоги позичальника, а в разі неможливості повернути кошти в строк зобов`язався здійснити погашення боргу за рахунок своєї частки (отриманих від продажу коштів) в ПП «Бастіон» (т. 5 а.с. 7). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України [PERSON] у період з листопада 2008 року по квітень 2009 року отримала дохід у розмірі 11 000 грн. 00 коп. від ТОВ «Східно-Промислова Група». У період з серпня 2009 року по жовтень 2013 року отримала дохід у розмірі 49 615 грн. 87 коп. від Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. 29.04.2016 [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] для проживанням там дружини, двох дітей, тещі (т. 1 а.с. 43). 31.05.2019 року [PERSON] укладено договір оренди приміщення, а саме квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 54). 13.09.2019 Оболонським районним судом міста Києва відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] (т. 1 а.с. 56). [PERSON] допитана у якості свідка надала показання про те, що у 2007 року на роботі познайомилась з [PERSON] та у листопаді того ж року у них почались стосунки. Новий рік вони зустрічали разом та у січні 2008 року [PERSON] переїхав жити до неї в орендовану квартиру. Оскільки вона була у підпорядкуванні [PERSON] , вони вирішили, що вона звільниться з роботи, а [PERSON] буде утримувати їх та оплачувати квартиру. [PERSON] гарно заробляв, матеріально утримував сім`ю, іноді допомагали його та її батьки. У лютому 2008 року [PERSON] сказав що є квартира [ADDRESS] , яка стоїть без ремонту і запропонував їй зайнятись питанням ремонту. Тоді ж вона дізналась і про наявність паркомісця. Для ремонту потрібен був дизайн-проект, тому через знайомих вона знайшла архітектора [PERSON] . У березні 2008 року вона з [PERSON] поїхали домовлятись з [PERSON] за дизайн проект і через пару тижнів оплатили його послуги. Ремонтом у квартирі займалась вона у повному обсязі сама, а [PERSON] оплачував цей ремонт, іноді за допомогою звертався до мами. Вартість ремонту приблизно 60 000 доларів США. У вересні 2008 року вона завагітніла, однак весілля до цього не було через те, що у цей час робили ремонт. 30.12.2008 вони переїхали жити до квартири [ADDRESS] . 23.01.2009 року вона з [PERSON] одружились та у червні 2009 року у них народився син, у якого [INFO] виявили онкозахворювання. Лікування для дитини в Ізраїлі коштувало 120 000 доларів США. [PERSON] сказав, що незабаром він має отримати з [PERSON] 1 200 000 євро за виконану роботу їх підприємством ТОВ «Українські комп`ютерні технології», тому вони можуть собі дозволити лікування в Ізраїлі. Вони внесли перший внесок у розмірі 40 000 доларів США, а згодом збирали кошти для подальшого лікування. 33 000 доларів США надав благодійний фонд, 12 000 доларів США надала мама [PERSON] , крім того вони організували збір на рахунок [PERSON] , куди люди надсилали допомогу. Коли для повного проходження лікування залишалось 10 000 доларів США, на рахунок [PERSON] надійшов транш у розмірі 30 000 доларів США, з яких вони вирішили 10 000 доларів США витратити на закінчення лікування, а залишок суми залишити на випадок рецидиву хвороби. При цьому, ще на середині курсу лікування [PERSON] казав, що 1 200 000 євро вони з [PERSON] не отримають, але на 300 000 євро він може розраховувати та вказав на бажання вкласти ці кошти у відкриття ресторану. Вона заперечила щодо цієї ідеї, зазначивши про необхідність закінчення лікування, необхідності купівлі нової квартири, а згодом вирішувати питання що робити із залишком коштів. Після лікування вона повернулась до України у січні 2011 року і дізналась що [PERSON] почав будувати ресторан та у листопаді 2011 року ресторан відкрився. [PERSON] на ресторан забрав відкладені на лікування дитини кошти у розмірі 20 000 доларів США. При цьому мама [PERSON] не позичала йому кошти на бізнес. Знає, що [PERSON] позичив кошти у її брата на бізнес, суму позики не знає. Через рік помер один із співвласників ресторану [PERSON] , частку якого успадкував [PERSON] . У листопаді 2013 року вона з [PERSON] їздили до нотаріуса підписувати документи. Який документ вона підписала не знає, однак вважала що підписує згоду на купівлю її чоловіком 25 % частки ресторану, що належала [PERSON] . У 2014 році вона з [PERSON] розірвали шлюб, спільно вирішивши, що діти будуть проживати з нею і він буде їй винаймати квартиру. Згодом [PERSON] перестав давати кошти і вона вирішила подати на аліменти. Крім того, вона з [PERSON] домовлялись купити квартиру, яка згодом мала залишитись дітям. Для купівлі цієї квартири її мама продала квартиру у Маріуполі, [PERSON] обіцяв докласти кошти і купити квартиру. Під час вибору квартири для купівлі у 2019 році дізналась, що [PERSON] звернувся до суду із позовом до неї про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , а тому вирішила звернутись із позовом про поділ майна подружжя. Свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] є її донькою. В кінці 2007 року її дочка познайомилась з [PERSON] та почала з ним спільно проживати на початку 2008 року у квартирі на [ADDRESS] . У березні 2008 року [PERSON] та [PERSON] приїздили до неї в гості, розповідали що проживають разом та те, що [PERSON] має квартиру, у якій необхідно зробити ремонт і вони цим будуть займатись. Ремонтом займалась [PERSON] , телефонувала кожен день і розповідала як все відбувається, а оплачував ремонт [PERSON] та іноді допомагала його мама. [PERSON] повідомила, що особисто вона у квартиру [ADDRESS] купила диван, жалюзі, штори, гардини. У грудні 2008 року [PERSON] та [PERSON] переїхали до квартири [ADDRESS] . 23.01.2009 року [PERSON] та [PERSON] одружились. У травні 2010 року [PERSON] повідомила, що у їх дитини лекімія і вона допомогала доньці у Ізраїлі, де проходило лікування. Крім того, вона зняла всі свої наявні депозити, позбирала у родичів кошти, які передала [PERSON] на лікування. Сума була близько 5 000 доларів. Крім того зазначила, що у 2011 році [PERSON] позичав 32 500 доларів США у її сина [PERSON] , котрі вона особисто передавала [PERSON] , з яких він повернув лише частину коштів. У 2014 році [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. [PERSON] після розірвання шлюбу допомагав [PERSON] з оплатою житла і необхідних покупок. Згодом [PERSON] запропонував їй щоб вона продала свою квартиру у місті Маріуполь, він додасть коштів і для дітей придбають квартиру, на що вона погодилась, квартиру продала, однак [PERSON] обіцянки не дотримався і припинив допомагати [PERSON] . Свідок [PERSON] надав показання про те, що, є братом [PERSON] . Зазначив, що його сестра проживала у [ADDRESS] , в якій він періодично ночував під час поїздок до Києва по роботі, а також сплачував половину вартості оренди. Восени 2007 року перебуваючи у квартирі на [ADDRESS] , [PERSON] познайомила його із [PERSON] . У січні 2008 року коли він приїздив до цієї квартири [PERSON] та [PERSON] вже проживали разом і з того часу він припинив сплачувати половину вартості за оренду квартири. Знав, що вони робили ремонт у іншій квартирі, яким займалась [PERSON] . Один раз коли приїхав у квартиру на [PERSON] бачив там будівельні матеріали, які куплялись для квартири на оболоні. У березні 2008 року [PERSON] та [PERSON] приїздили до Маріуполя разом, а також влітку відпочивали разом за кордоном. У кінці 2008 року дізнався що [PERSON] вагітна і вона з [PERSON] планують весілля. 23.01.2009 [PERSON] з [PERSON] одружились і в той же день він вперше потрапив до квартири, у якій вони робили ремонт. Влітку 2011 року [PERSON] попросив у нього в борг гроші на будівництво ресторану. Він сказав що може надати 32 500 доларів США, завіз їх до мами і [PERSON] приїхав і забрав їх у неї. Розписку не писали. У 2014 році дізнався що [PERSON] та [PERSON] розлучились. На момент розлучення залишок боргу складав приблизно 11 000 доларів США, а на момент надання показань - 5 000 доларів США. Свідок [PERSON] надала показання про те, що є подругою [PERSON] / [PERSON] . Восени 2007 року [PERSON] познайомилась з [PERSON] . В кінці року вони почали зустрічатись. Коли вона приїздила в гості до [PERSON] у грудні 2007 року і була там по січень 2008 року, то [PERSON] постійно знаходився у квартирі на [ADDRESS] , які винаймала [PERSON] , а [PERSON] у цій квартирі мав речі, кожен день приходив з роботи туди і вранці звідки йшов на роботу. У березні та серпні 2008 року [PERSON] та [PERSON] разом приїжджали до Маріуполя. [PERSON] розповідала їй що буде займатись ремонтом квартири, показувала дизайн. Свідок [PERSON] також була присутня під час розмов по телефону [PERSON] із робітниками, які робили ремонт. Також [PERSON] , повідомила, що приїжджала до [PERSON] та [PERSON] у квартиру по [ADDRESS] в кінці жовтня - на початку листопада 2008 року. Ремонт у новій квартирі ще не був завершений, а вони готувались до весілля. За декілька днів до весілля [PERSON] та [PERSON] переїхали до нової квартири. Свідок [PERSON] надала показання про те, що у 2006 році вона разом з чоловіком інвестували в однокімнатну квартиру [ADDRESS] і у 2008 році за їх кошт у квартирі робився ремонт, який коштував десь 60 000 доларів США. Договір інвестування укладав її син [PERSON] , але оплачували все вона з чоловіком. Крім того вони також оплачували купівлю паркомісць № 31 у напівпідземному паркінгу [ADDRESS] . [PERSON] у листопаді 2007 року познайомився з [PERSON] . Новорічні свята вони святкували разом і у 20-х числах січня 2008 року [PERSON] повідомив, що [PERSON] запропонувала жити йому разом у квартирі по [ADDRESS] . У кінці лютого - на початку березня 2008 року [PERSON] звільнили з роботи, тому [PERSON] оплачував оренду квартири та утримував [PERSON] . У січні 2009 року [PERSON] та [PERSON] одружилися та у червні того ж року у них народився син, який с дитинства дуже сильно хворів і лікувався в Ізраїлі, у зв`язку із чим вона з чоловіком надавали кошти для лікування дитини та проживання [PERSON] з її мамою в Ізраїлі. Там же у [PERSON] та [PERSON] народилась ще донька. У січні 2011 року вони повернулись в Україну. Разом з тим, [PERSON] зі знайомими вирішив побудувати ресторан, на що коштів у нього не вистачало, тому вона йому надала у борг 150 000 доларів, з яких 600 000 грн. надала у вересні 2010 року під розписку, інші кошти надавала частинами без розписок. Крім того, у 2013 році вона надала [PERSON] 30 000 доларів США для повернення ним боргу перед [PERSON] . Свідок [PERSON] надав показання про те, що за його з дружиною кошти була придбана квартира [ADDRESS] та у 2006-2007 роках за їх кошти придбано паркомісце. Договори, що стосувались купівлі квартири та паркомісця укладались його сином [PERSON] , оскільки вказане майно придбавалось для нього. Він домовлявся з бригадою, яка робила оздоблювальні роботи, а [PERSON] з [PERSON] в подальшому робили дизайн квартири. Оплачував весь ремонт та меблі він з дружиною. Ремонт квартири коштував приблизно 50 000 доларів США. У 2009 році [PERSON] та [PERSON] одружились. У 2010 році [PERSON] розповів про можливість побудувати ресторан, він цю ідею підтримав, проте оскільки всі гроші пішли на лікування онука, його дружина запозичила 600 000 грн. 00 коп., які вони позичили сину [PERSON] . В подальшому за необхідності також його дружина надавала сину кошти на ресторан. У 2011 році він виконував роботи у цьому ресторані по вентиляції і кошти за вказані роботи були враховані як внесок [PERSON] у статутний капітал. Коли один із співвласників ресторану помер, він з дружиною позичили сину ще 35 000 доларів США. Свідок [PERSON] надав показання про те, що [PERSON] познайомився з [PERSON] на роботі та на початку 2008 року вони почали зустрічатись, а зимою 2009 року одружились. Він з [PERSON] були співзасновниками декількох компаній, зокрема ПП «Бастіон» та ТОВ «Українські комп`ютерні технології». Він разом з [PERSON] та [PERSON] вирішили відкрити ресторан, однак грошей у них не було, у зв`язку із чим вони кошти для відкриття ресторану позичали. [PERSON] позичив у 2010 році 600 000 грн. 00 коп. у своєї матері, про що написав розписку. Позичені кошти [PERSON] надала його мама, що були ним внесені до статутного капіталу ПП «Бастіон». У подальшому [PERSON] помер та його частина стала належати [PERSON] , який в свою чергу не хотів продовжувати цю справу. Щоб викупити частку [PERSON] , він та [PERSON] написали розписки на 60 000 доларів США кожен. [PERSON] була присутня під час написання [PERSON] розписки. Свідок [PERSON] надав показання про те, що у 2008 році до нього звернулась [PERSON] та запропонувала зробити проект квартири, так як на той час він працював архітектором. [PERSON] приїхала до нього на зустріч з чоловіком [PERSON] . Другий раз він їх побачив через тиждень, коли вони приїхали щоб оплатити його послуги. Почав проектувати у березні 2008 року, зробивши попередньо заміри у квартирі, яка була щойно збудована, без ремонту. Дизайном в основному займалась [PERSON] , всі питання узгоджувались з нею. Вони декілька раз зустрічались в квартирі [ADDRESS] та один раз на орендованій [PERSON] квартирі по [ADDRESS] . У грудні 2008 року ремонт у квартирі закінчився. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав є визнання права. Пунктами 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч. 2 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 14-22цс20 (провадження № 14-22цс20) сформовано правовий висновок за яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. З огляду на викладене суд вважає, що вимога позову [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2008 до 23.01.2009 є неефективним способом захисту права цивільного, а тому задоволенню не підлягає, що узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду у від 23.01.2024 у справі № 14-22цс20 (провадження № 14-22цс20). При цьому, за наслідками розгляду справи суд враховує, що сторони перебували у шлюбі, який уклали 23.01.2009, а 04.11.2014 року набрало законної сили рішення суду про його розірвання. Відповідно до правових висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) щоб визначити джерело придбання сторонами майна у спорі необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Об`єктивних доказів на підтвердження часу з якого сторони почали проживати однією сім`єю, тобто часу з якого відносини між ними набули сталого характеру щодо наявності взаємних прав та обов`язків подружжя, зокрема, ведення спільного господарства, існування спільного бюджету, а не обмежувались лише спільним проведенням часу, позивачкою суду не надано. Обґрунтовуючи період спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, [PERSON] посилається на показання свідків, а саме її покази, надані під час допиту як свідка, матері [PERSON] , брата [PERSON] , подруги [PERSON] , а також [PERSON] , який на час спірних правовідносин працював архітектором та здійснював проектування квартири у якій сторони в подальшому проживали. Оскільки показання рідних позивачки та її подруги, так само як і показанням батьків відповідача на переконання суду не можуть бути об`єктивними внаслідок прихильності до однієї зі сторін спору, суд надає оцінку цим показам з урахуванням показань інших свідків, які не мають родинних чи дружніх стосунків зі сторонами та зацікавленість яких у вирішенні справи не прослідковується. Так, [PERSON] по суті показала, що почала проживати з [PERSON] з січня 2008 року, у лютому 2008 року [PERSON] повідомив їй про наявність у нього спірної квартири, яка стоїть без ремонту і запропонував їй зайнятись питанням ремонту, тоді ж вона дізналась і про наявність паркомісця, а у березні 2008 року вони з [PERSON] почали домовлятись про ремонт квартири. Надані позивачкою покази вказують на те, що про існування спірної нерухомості вона дізналася від відповідача не раніше лютого 2008 року, а не раніше березня 2008 їх відносини перейшли до того, що вони спільно почали планувати спільний побут та ведення господарства вже як подружжя з розподілом між собою прав та обов`язків. Суд вважає, що ці обставини також підтверджуються й відповідно показання позивачки збігаються із показами її близьких та подруги в частині початку ведення спільного господарства з [PERSON] , а саме щодо того, що у березні 2008 року сторони приїздили до Маріуполя, розповідали що проживають разом та те, що [PERSON] має квартиру, у якій необхідно зробити ремонт і вони цим будуть займатись, показаннями матері відповідача [PERSON] , яка вказала, що у кінці лютого - на початку березня 2008 року [PERSON] звільнилася з роботи, тому [PERSON] оплачував оренду квартири та утримував її, показаннями свідка [PERSON] який показав, що за замовленням сторін почав проектувати спірну квартиру у березні 2008 року, а також узгоджуються із письмовою заявою [PERSON] від 13.03.2008 до директора ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» про надання дозволу проводити ремонтні роботи у спірний квартирі. При цьому суд критично ставиться до показів близьких та подруги позивчки [PERSON] щодо часу початку фактичних шлюбних відносин між сторонами з січня 2008 року з огляду на їх зв`язок із позивачкою, що ставить під сумнів надані показання в цій частині. З огляду на встановлені обставини та враховуючи, що за наслідками розгляду справи суд оцінивши надані сторонами докази за внутрішнім переконанням ґрунтуючись на принципах їх належності, допустимості та достатності вважає доведеним те, що сторони не раніше березня 2008 року стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 23.01.2009 уклали шлюб, а 04.11.2014 року набрало законної сили рішення суду про розірвання їх шлюбу, дійшов висновку про те, що предметом поділу між ними може бути лише те майно, що було набуте у вказаний період, а саме з березня 2008 року по 24.11.2014. Вирішуючи питання про щодо обсягу спільно нажитого майна [PERSON] разом із [PERSON] суд з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно враховує саме час його фактичного придбання, а не час державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Орім того, за сталою практикою Верховного Суду визначальним при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування в будівництво особами, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, є не дата реєстрації права власності на новостворене майно, а період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування (постанова Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 682/2493/16-ц (провадження № 61-48605св18), постанова Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 759/13140/14-ц (провадження № 61-24055св18). Під час вирішення справи достовірно встановлено, що спірна квартира набута [PERSON] за договором про участь у фонді фінансування будівництва, основна частина внесків за яким ним здійснено у період з серпні 2006 по січень 2007 року, тобто до початку проживання однією сім`єю з [PERSON] , а саме до березня 2008 року, окрім останнього внеску від 17.11.2008 на суму 1 466 грн. 01 коп. доплати за 0,13 кв. м., що становить 23/10000 частки, або 0,23 відсотки від площі спірної квартири. При цьому, здійснені ремонтні роботи в квартирі є невід`ємною частиною нерухомого майна та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки не впливають на право власності сторін на спірне майно, тому при розподілі, в тому числі за вимогою про стягнення грошової компенсації, врахуванню не підлягають. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св18), у постанові від 03.06.2020 у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), 12.10.2022 у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21), а також постанові від 07.06.2023 справа № 344/7436/19 (провадження № 61-387 св 23). Окрім того, будь яких належних та допустимих доказів щодо підтвердження вартості ремонтних робіт позивачкою у порушення вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України суду не надано, а показання свідків у цій частині судом не приймаються, оскільки є неналежними доказами. З огляду на викладене вартість частки, що підлягає поділу між колишнім подружжям [PERSON] у спірній квартирі з урахуванням проведеної в межах судового розгляду судової оціночно-будівельної експертизи становить 13 323 грн. 73 коп. (5 792 927 грн. 00 коп. х 0,23 %). Спірне паркомісце набуте у власність [PERSON] за договором купівлі-продажу від 06.02.2008 року, тобто до початку достовірно встановленого судом часу проживання зі [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме до березня 2008 року, тому ця нерухомість не є спільною сумісно власністю сторін та поділу між ними не підлягає. Вирішуючи спір в частині визначення розміру внесків до статутних капіталів господарських товариств, що має статус спільного сумісного майна сторін як колишнього подружжя, суд також виходить з фактично доведеного розміру цих внесків, а не з їх розміру зазначеного в статутних документах. Так, у статутному капіталі ТОВ «Віп Тел» частка [PERSON] складала 10 %, що становила 5 150 грн. 00 коп. та була внесена ним 19.12.2007, тобто до встановленого судом часу спільного проживання з [PERSON] , а 26.05.2008 внаслідок збільшення статутного капіталу товариства частка [PERSON] збільшилась до 50 000 грн. 00 коп., тобто за рахунок спільних сумісних коштів колишнього подружжя [PERSON] , внесених під час їх фактичного спільного проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу, до статутного капіталу ТОВ «Віп Тел» внесено 44 850 грн. 00 коп. (50 000 грн. 00 коп. - 5 150 грн. 00 коп.). У статутному капіталі ТОВ «Мотус Аутомотів» частка [PERSON] складає 50 %, що становить 1 000 грн. 00 коп., яка внесена ним 16.01.2014 тобто до розірвання шлюбу з [PERSON] . До статутного капіталу ПП «Бастіон» [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] внесена частка у розмірі 591 750 грн. 00 коп. Частка [PERSON] у статутному капіталі ПП «Бастіон» згідно статутних документів становить 50 % та визначена у сумі 1 183 500 грн. 00 коп. Проте, аналіз інформації з АТ «Правекс Банк» та ПП «Бастіон» свідчить про те, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі частка [PERSON] до статутного капіталу ПП «Бастіон» внесена не повністю. При цьому дати та суми грошових коштів внесених [PERSON] на поповнення статутного капіталу ПП «Бастіон» за інформацією АТ «Правекс Банк» та ПП «Бастіон» різняться. Так, у виписці з АТ «Правекс Банк» відсутні платежі [PERSON] за 19.03.2013 на суму 7 500 грн. 00 коп., за 28.11.2013 на суму 7 500 грн. 00 коп., за 04.12.2013 на суму 14 700 грн. 00 коп., за 16.01.2014 на суму 22 000 грн. 00 коп., за 05.02.2014 на суму 6 000 грн. 00 коп., за 28.02.2014 на суму 15 000 грн. 00 коп., за 04.04.2014 на суму 13 000 грн. 00 коп., за 29.04.2014 на суму 15 000 грн. 00 коп., за 04.07.2014 на суму 15 000 грн. 00 коп., за 26.08.2014 на суму 6 000 грн. 00 коп., за 27.08.2014 на суму 4 000 грн. 00 коп., за 28.08.2014 на суму 7 200 грн. 00 коп., за 29.08.2014 на суму 7 230 грн. 00 коп., за 01.09.2014 на суму 7 950 грн. 00 коп., за 02.09.2014 на суму 7 690 грн. 00 коп., за 08.09.2014 на суму 4 000 грн. 00 коп., за 09.09.2014 на суму 5 000 грн. 00 коп., за 18.09.2014 різниця у розмірі внесеної суми складає 15 000 грн. 00 коп. (20 000 грн. 00 коп. - 5 000 грн. 00 коп.), за 26.09.2014 на суму 25 000 грн. 00 коп. за 27.09.2014 на суму 11 000 грн. 00 коп. та за 20.10.2014 на суму 10 000 грн. 00 коп. У довідці ПП «Бастіон» не вказані платежі [PERSON] за 14.09.2010 у розмірі 297 000 грн. 00 коп., за 24.11.2011 у розмірі 4 000 грн. 00 коп., за 04.07.2013 у розмірі 15 000 грн. 00 коп., а внесок за 18.09.2014 указаний у розмірі 5 000 грн. 00 коп. проти 20 000 грн. вказаних банком. З огляду на викладене, суд вважає, що інформація надана банком щодо внесків [PERSON] до статутного капіталу ПП «Бастіон» у вказаний період є об`єктивною та відображає фактичне надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства, про те як інформація надана ПП «Бастіон» значно зменшує розмір внесених відповідачем коштів та не містить відомостей щодо порядку їх внесення та зарахування на відповідний розрахунковий рахунок, а тому судом не приймається. Таким чином, вирішуючи спір суд вважає доведеною ту обставину, що за час перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] , останнім здійснено внесок до статутного капіталу ПП «Бастіон» на суму 657 900 грн. 00 коп. При цьому суд критично ставиться до доводів відповідача щодо отримання за розпискою від 13.09.2010 у борг грошових коштів від своєї матері - [PERSON] у розмірі 592 000 грн. 00 коп. для ведення господарства та поповнення статутного капіталу ПП «Бастіон», оскільки про це зобов`язання стало відомо лише після подання копії указаної розписки, як доказу на спростування презумпції спільності майна подружжя на грошові кошти, що були внесені до статутного капіталу ПП «Бастіон», а тому враховуючи відсутність згоди [PERSON] на укладення договору позики та одержання цих грошових коштів у борг, суд вважає, що правовідносини які виникли на підставі цього правочину породжують права та обов`язки лише для його сторін та не підлягає врахуванню під час вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] про поділ майна колишнього подружжя, що узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 08.11.2023 у справі № 947/31704/19, провадження № 61-106св24). З огляду на викладене суд вважає, що розмір внесків до статутних капіталів господарських товариств колишнього подружжя [PERSON] за час спільного проживання та перебування у шлюбі становить 703 750 грн. 00 коп. (44 850 грн. 00 коп. + 1 000 грн. 00 коп. + 657 900 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як роз`яснено у абз. 3 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). В даній справі суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, оскільки позивачкою в порушення вимог ст. 13, 81 ЦПК України не доведено того, що визначений судом розмір аліментів на дітей, заборгованості по яким відповідач не має, є недостатнім для їхнього забезпечення, а питання розподілу додаткових витрат пов`язаних, зокрема, з їх лікуванням не може бути вирішено шляхом розподілу між сторонами у спосіб передбачений законом. За таких обставин суд вважає не доведеним існування достатніх обставин, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя, а тому при визначенні частки колишнього подружжя Парасіїв виходить з їх рівності. Разом із цим, під час судового розгляду відповідач [PERSON] просив суд застосувати при вирішенні спору наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] звернулася до суду після спливу трьох річного строку після розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, слід врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у праві № 372/176/17 (провадження № 61-12509св19). Враховуючи, що під час розгляду справи судом установлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу орендував житло для проживання колишньої дружини [PERSON] разом з дітьми та тещею, до звернення позивачкою до суду з позовом про поділ майна будь яких дій, що вказували на заперечення ним права позиваки на частку в спільно нажитому майні не вчиняв, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] звертаючись до суду з цим позовом строк позовної давності не пропустила. При цьому інші доводи сторін, що не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків у межах предмету та підстав позову остаточно уточненого позивачкою 09.04.2021 судом не оцінюються. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Враховуючи, що під час судового розгляду установлено те, що вартість набутого сторонами майна під час спільного проживання однією сім`єю та шлюбу у період з березня 2008 року по 04.11.2009 становить 717 073 грн. 73 коп. (13 323 грн. 73 коп. - внесок у придбання спірної квартири, + 703 750 грн. 00 коп. - внесок до статутних капіталів господарських товариств), суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 358 536 грн. 87 коп. (717 073 грн. 73 коп. / 2) компенсації за частку в спільному майні. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають покладенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, враховуючи задоволене клопотання позивачки про відстрочення сплати судового збору за вимогами майнового характеру про поділ майна та стягнення грошової компенсації за частку в спільному майні, судовий збір підлягає стягненню на рахунок держави зі сторін пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно наявних в матеріалах справи відомостей про вартість заявленого у позові спірного майна складає 7 186 652 грн. 00 коп. (5 792 927 грн. 00 коп. + 159 225 грн. 00 коп. + 50 000 грн. 00 коп. + 1 000 грн. 00 коп. + 1 183 500 грн. 00 коп.), таким чином сплата судового збору підлягала за майнову вимогу в межах максимальної суми, що станом на дату збільшення позовних вимог становить 11 350 грн. 00 коп. Враховуючи, що позов задоволено частково в сумі 358 536 грн. 87 коп., то з [PERSON] підлягає стягненню 566 грн. 24 коп. (358 536 грн. 87 коп. х 11 350 грн. 00 коп. / 7 186 652 грн. 00 коп.) судового збору в дохід держави. З [PERSON] підлягає сплаті залишок за вимогу майнового характеру, що не була задоволена, а саме 10 783 грн. 76 коп. (11 350 грн. 00 коп. - 566 грн. 24 коп.) судового збору. Крім того, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 31.01.2020 в якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та машиномісце [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи відсутність необхідності у подальшому арешті спірного майна, суд дійшов висновку про скасування заходів забезпечення позову. При цьому заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Outcome: partial