Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

01.03.2024 [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом і просить розірвати трудовий договір між [PERSON] та Державним підприємством «Артемсіль» у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 01.03.2024. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 30.08.1985 працевлаштована в ДП «Артемсіль», яке розташоване на території Соледарської територіальної громади Бахмутського району Донецької області на посаду бухгалтера 2 категорії загальнорудничного персоналу рудника №8. По досягненню пенсійного віку позивач звернулася до органів пенсійного фонду з метою оформлення пенсії, у зв`язку з чим Бахмутським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області було призначено пенсію, однак, незважаючи на це позивач залишилася працювати на підприємстві. Указом Президента України від 24.02.2022 року 14264/2022 в Україні введено воєнний стан. За наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» від 22.12.2022 № 309, Соледарська міська територіальна громада Донецької області є тимчасово окупованою територією з 25.01.2023, з 24.02.2022 до 25.01.2023 була територією активних бойових дій. Крім того, Соледарська міська територіальна громада Донецької області була внесена до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) ствердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75 (із подальшими змінами), який діяв до 27.12.2022. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та активними бойовими діями на території Бахмутського району Донецької області позивач вимушена була переїхати з постійного місця проживання до міста Житомир, де взята на облік як внутрішньо переміщена особа. При зверненні до Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із проханням перерахувати розмір пенсії в зв`язку із тим, що із липня 2022 року не працює отримала усну відповідь, що без звільнення із останнього місця роботи це неможливо. Разом з тим, при виїзді із міста Соледар позивач не мала можливості звільнитися у встановленому законом порядку, оскільки на території, де розташоване підприємство «Артемсіль», велись активні бойові дії та була загроза для життя і здоров`я працівників. Враховуючи викладене 22.02.2024 подала заяву про звільнення за власним бажанням засобами електронного зв`язку на адресу електронної пошти Державного підприємства «Артемсіль», однак, до цього часу заява про звільнення не розглянута і рішення по ній не прийняте. З урахуванням того, що трудові відносини з відповідачем фактично припинені, однак, існування трудового договору порушує її право на належний соціальний захист та індексацію розміру пенсії, належним та ефективним способом захисту порушених прав буде припинення трудового договору шляхом розірвання, оскільки у зв`язку із втратою зв`язків з Державним підприємством «Артемсіль» залишилась єдина можливість припинити трудовий договір за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 01.03.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Анциборенко Н.М. для розгляду (а.с.16). Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 04.03.2024 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с.18). Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 19.03.2024 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання (а.с.29). У судове засідання позивач не з`явилася, згідно поданої через канцелярію суду заяви просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.43, 63). Представник відповідача відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження від 19.03.2024 разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за місцезнаходженням відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.53-54, 58-59, 65) та шляхом направлення процесуальних документів в електронний кабінет, які відповідач отримав 19.03.2024, 12.07.2024, 04.12.2024. У судові засідання 21.05.2024, 08.08.2024, 05.12.2024, 04.03.2025, 07.08.2025 представник відповідача не з`явився про причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, у судове засідання не з`явилася, про дату час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.34, 40, 52, 57). Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 30.08.1985 працювала на посаді бухгалтера в Державному підприємстві «Артемсіль», яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією трудової книжки (а.с.25). [PERSON] має статус пенсіонера за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 19.05.2021 (а.с.24), при цьому продовжувала працювати на підприємстві як працюючий пенсіонер. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.08.2022 №1827-5002034574, виданої Департаментом соціального політики Житомирської міської ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). 22.02.2024 на електронну пошту підприємства [INFO] [PERSON] зі своєї електронної скриньки [INFO] подано заяву про звільнення за власним бажанням з 22.02.2024 (а.с.26). Оскільки відповіді на заяву не отримано, то позивач звернулася до суду із цим позовом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Статтею 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Так, у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору). Законом України від 21.04.2022 року №2220-ІХ « Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану», що набрав чинності 07.05.2022, передбачено спрощену процедуру набуття статусу безробітного, зокрема для осіб які перебувають на тимчасово окупованій території, які перебувають на території, на якій ведуться бойові дії, для внутрішньо переміщених осіб. На виконання вказаного Закону розділ XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення» доповнено п.5.2. Відповідно вказаного пункту для отримання статусу безробітного внутрішньо переміщені особи, а також особи, які перебувають на територіях, на яких ведуться бойові дії, у яких не розірвані трудові договори з роботодавцем, подають до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, про що повідомляються роботодавець (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними), територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та територіальний орган Пенсійного фонду України. Частину 4 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" доповнено абзацом 2 згідно якого «Внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору" . Після абзацу другого доповнено п`ятьма новими абзацами такого змісту: "Датою припинення трудового договору є день, наступний за днем подання такої заяви. Центр зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у день припинення трудового договору повідомляє про це: роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними); територіальний орган Пенсійного фонду України; територіальний орган Державної податкової служби". З матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] просить суд розірвати трудовий договір з ДП «Артемсіль», оскільки позбавлена права на перерахунок розміру пенсії та з липня 2022 року не працює на підприємстві внаслідок ведення бойових дій на території Бахмутського району Донецької області. Станом на момент розгляду цієї справи відомості про прийняте рішення ДП «Артемсіль» в частині розірвання трудового договору за заявою [PERSON] відсутні. Враховуючи, що підприємство, на якому працювала позивач, знаходиться на території, де ведуться бойові дії, ця територія є тимчасово окупованою, а позивач є пенсіонером за віком, не може припинити трудові відносини, звернувшись до центру зайнятості в односторонньому порядку, можливість подати поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин за юридичною адресою підприємства відсутня, отже позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved