Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] в особі представника адвоката Миненко О.А. звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що [INFO] народилася [PERSON] (позивач). ЇЇ батьками є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . 23 жовтня 1998 року відділом приватизації Державного житлового фонду Шевченківської районної Держадміністрації в м. Києві видано свідоцтво на право власності на житло, а саме, квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] та члену його сім`ї - [PERSON] , в рівних частках. [INFO] [PERSON] помер, про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть, актовий запис № 15903. 05 грудня 2023 року приватним нотаріусом Подаваленко М.С. відкрито спадкову справу за № 71673721 щодо спадкодавця [PERSON] . 12 березня 2024 року позивач отримала довідку, яка видана приватним нотаріусом Подаваленко М.С., про те, що [PERSON] є єдиною спадкоємницею за законом, яка подала заяву про прийняття спадщини та прийняла все майно, що належало за законом її батьку, [PERSON] . Інших спадкоємців за законом чи за заповітом не має. У жовтні 2023 року з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкту нерухомого майна стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] накладені обтяження, а саме: 14.07.2007 Четвертою Київської Державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження за № 5303174, на квартиру, частини, за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови АА № 327963 від 11.07.2007р. відділом Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві; 17.11.2009 Першою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстровано обтяження за № 9255625, житлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови, к/с № 57-2055 від 06.10.2009 Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві. 20.09.2024 позивач отримала відповідь від Подільського ВДВС у м. Києві за № 113104/11/24, де вказано, що відділ ДВС Подільського РУ юстиції у м. Києві не може встановити згідно якого виконавчого провадження накладено арешт за постановою АА № 327963 від 11.07.2007р. та в зв`язку з відсутністю можливості ідентифікувати виконавче провадження, у якому винесено постанову про арешт майна боржника АА № 327963 від 11.07.2007 не має можливості зняти арешт з всього нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . 29.12.2023 позивач отримала відповідь зі слідчого відділу Подільського УП ГУНП у м. Києві за № 1895/125/53/03-2023, де зазначено, що 14.09.2009 в провадженні слідчого відділу Подільського УП ГУНП у м. Києві перебувала кримінальна справа к/с № 057-2055 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в ході розслідування якої були накладені обтяження на вище вказане майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також зазначено, що 18.11.2009 слідчим прийнято рішення та винесено постанову про закриття кримінальної справи на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (в редакції 1960 року), але обтяження знято не було. 21.10.2024 приватний нотаріус Подаваленко М.С. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі накладених вище зазначених обтяжень. Отже, через арешт, що накладено на спадкове майно, нотаріус не має можливості видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом. Таким чином, наявність арешту на майно, за відсутності правових підстав для цього, порушує право приватної власності позивачки, унаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном, оформити спадщину. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 11.12.2024 від представника відповідача Головного управління національної поліції у м. Києві на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача зазначає, що згідно листа Подільського УП ГУНП у м. Києві від 15.11.2023 № Ш-1644/125/53/03-2023 встановлено, що у провадженні Подільського УП ГУНП у м. Києві перебувала кримінальна справа № 057-2055 від 14.09.2009 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в ході розслідування якої було накладено обтяження на зазначене нерухоме майно. Отже, слідчим Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві було вжито законних, необхідних заходів щодо забезпечення конфіскації майна обвинуваченого з метою реалізації покарання, яке передбачене законом за вчинення злочину, а також відшкодування матеріальної шкоди, завданої потерпілим у цьому кримінальному провадженні. Таким чином, слідчий Подільського РУ ГУМВС України в межах повноважень та згідно вимог чинного на той час законодавства вжив відповідних заходів в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальній справі № 057-2055 від 14.09.2009 та виніс постанову від 06.10.2009 про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 12.12.2024 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.04.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у м. Києві в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про народження, виданого повторно 05.03.2013, [PERSON] та [PERSON] , є батьками [PERSON] , (позивачки), яка народилася [INFO] 23 жовтня 1998 року відділом приватизації Державного житлового фонду Шевченківської районної Держадміністрації в м. Києві було видано свідоцтво на право власності на житло, а саме, квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка згідно свідоцтва належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам його сім`ї, а саме [PERSON] , в рівних частках кожному. [INFO] [PERSON] помер, про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть, актовий запис № 15903. 05 грудня 2023 року приватним нотаріусом Подаваленко М.С. відкрито спадкову справу за № 71673721, щодо спадкодавця [PERSON] . 12 березня 2024 року позивач отримала довідку, яка видана приватним нотаріусом Подаваленко М.С., про те, що [PERSON] є єдиною спадкоємницею за законом, яка подала заяву про прийняття спадщини і прийняла все майно, що належало за законом її батьку, [PERSON] . Інших спадкоємців за законом та за заповітом не має. 12 жовтня 2023 року з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкту нерухомого майна стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] накладено обтяження, а саме: 14.07.2007 Четвертою Київської Державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження за № 5303174, на квартиру, частини, за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови АА № 327963 від 11.07.2007 відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві; 17.11.2009 Першою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження за № 9255625, житлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови, к/с № 57-2055 від 06.10.2009 Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві. З відповіді Подільського ВДВС у м. Києві20.09.2024 за № 113104/11/24 вбачається, що Відділ не може встановити, згідно якого виконавчого провадження було накладено арешт за постановою АА № 327963 від 11.07.2007 та в зв`язку з відсутністю можливості ідентифікувати виконавче провадження, у якому винесено постанову про арешт майна боржника АА № 327963 від 11.07.2007, не має можливості зняти арешт з всього нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . З відповіді зі слідчого відділу Подільського УП ГУНП у м. Києві від 29.12.2023 за № 1895/125/53/03-2023 вбачається, що 14.09.2009 в провадженні слідчого відділу Подільському УП ГУНП у м. Києві перебувала кримінальна справа к/с № 057-2055 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України в ході розслідування якої були накладені обтяження на вище вказане майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також зазначено, що 18.11.2009 слідчим було прийнято рішення та винесено постанову про закриття кримінальної справи на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (в редакції 1960 року), але обтяження знято не було. 21.10.2024 приватним нотаріусом Подаваленко М.С. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачи свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] зважаючи на наявні обтяження. Отже, через арешт, накладений на спадкове майно, нотаріус не має можливості видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Згідно ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статей 321, 383, 386 ЦК України позивач не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні; вона має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва; держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, 14.07.2007 Четвертою Київської Державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження за № 5303174 на квартиру, частина, за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови АА № 327963 від 11.07.2007 Відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві. При цьому з відповіді Подільського ВДВС у м. Києві вбачається, що відділ не може встановити, в межах якого виконавчого провадження було накладено арешт за постановою АА № 327963 від 11.07.2007 та, у зв`язку з відсутністю можливості ідентифікувати виконавче провадження, у якому винесено постанову про арешт майна боржника АА № 327963 від 11.07.2007, не має можливості зняти арешт з всього нерухомого майна, що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно п. 4.10.1., п. 4.10.2. «Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 15.12.99 № 74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за № 865/4158 (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачеві), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, згідно із статтею 40-1 Закону припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження (окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби), повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З урахуванням вище викладеного, зважаючи на те, що будь - які виконавчі провадження щодо позивача відсутні, а крім того з 2007 року сплинуло багато часу і станом на час судового розгляду не можливо з`ясувати підстави накладання арешту на майно, бо виконавче провадження не зберіглося, таким чином арешт з квартири, що успадковується, може бути знятий лише за відповідним судовим рішенням. Окрім цього, 17.11.2009 Першою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження за № 9255625, житлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови, к/с № 57-2055 від 06.10.2009 Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві. З відповіді слідчого відділу Подільського УП ГУНП у м. Києві вбачається, що 14.09.2009 в провадженні слідчого відділу Подільському УП ГУНП у м. Києві перебувала кримінальна справа к/с № 057-2055 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України в ході розслідування якої були накладені обтяження на вище вказане майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Також зазначено, що 18.11.2009 слідчим було прийнято рішення та винесено постанову про закриття кримінальної справи на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (в редакції 1960 року), проте обтяження знято не було. З урахуванням вище викладеного, враховуючи, що кримінальне провадження в рамках якого було накладено обтяження на майно, закрито ще в 2009 році, суд приходить до висновку що продовження існування обтяження на квартиру [ADDRESS] порушує права позивача, а тому таке обтяження підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог про визнання права власності [PERSON] на вищевказане майно, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права. Аналогічні висновки щодо застосування статті 392 ЦК України викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц. Разом з тим, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке (право) оспорюється або не визнається іншою особою, а також доведеність належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2023 у справі № 199/6456/21 викладено висновки про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335, 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту у визначений спосіб права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджений належними доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права. З урахуванням наведеного, враховуючи те, що право власності позивача на вищевказане майно не оспорюється, суд дійшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині. Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] в особі представника адвоката Миненко Олександра Анатолійовича до Подільського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про визнання права власності та скасування арешту на майно підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial