Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~У липні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 21 червня 2023 року між нею та відповідачем укладено попередній договір, за яким вони погоджували у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Основний договір мав бути укладений до 06 липня 2023 року. На виконання даного правочину нею передано [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 дол.США, що становить 74\~900 грн. Станом на час подання позову, договори купівлі-продажу не укладені. \~ \~ \~ \~Вказала, що попередній договір є нікчемними в силу ст.220 ЦК України, оскільки укладений в простій письмовій формі. Відповідно до ст.635 ЦК України такий договір мав укладатись в письмові формі з нотаріальним посвідченням. Враховуючи вимоги закону, належним способом захисту порушеного права є не визнання недійсним правочину, а застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення сторін у початковий стан. \~ \~ \~ \~Просила суд: \~ \~ \~ \~застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 74900 грн., що еквівалентно 2000 дол. США, які були сплачені відповідно до цього договору. \~ \~ \~ \~Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 12 вересня 2023 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. \~ \~ \~ \~Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22січня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 08 травня 2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову вказав, що рішення продати квартиру пов`язано з необхідністю отримання коштів на лікування його дружини. За наполяганням позивачки між ними дійсно укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, що перебуває в його власності. При його підписання жодних коштів не передавалось та ним не отримувалось від [PERSON] 06 липня 2023 року він у погоджений час прибув до нотаріуса, але позивачка не приїхала та у телефонному режимі повідомила про відмову від укладення договору. У його екземплярі договору вказано, що покупець передав продавцю грошові кошти в розмірі 2000 грн. Саме його договір відповідає дійсному волевиявленню сторін при його укладенні. А екземплярі договору, наданого позивачкою, остання навмисно змінила сторінку для подання даного позову, і його підпис міститься лише на останній сторінці договору, а на перших двох відсутній. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи судом встановлено, що 21 червня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір. Сторони погодили, що сторони зобов`язуються у встановлений строк укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, що представляє собою квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п.1 договору). Відповідно до ч.1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 3\~ст. 3 ЦПК України\~визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1\~ст. 635 ЦК України, про те, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі. Така норма є імперативною, а тому додержання вимог щодо письмового оформлення попереднього договору є обов`язковим. З пояснень сторін вбачається, що договір укладений в простій письмовій формі, станом на час вирішення спору основні договори купівлі продажу квартир не укладені. Згідно зі\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України\~визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна визначено також у\~ст. 55 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч. 4\~ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 2\~ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1\~ст.220 ЦК України). Згідно\~ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 4, ч. 5\~ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи, що при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири сторонами не було додержано вимог закону, щодо його нотаріального посвідчення, суд приходить до висновку, що такий договір є нікчемним з моменту укладення в силу закону. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 ч. 1\~ст. 216 ЦК України). Оскільки правочин є нікчемним, суд приходить до висновку, що в порядку застосування наслідків недійсності (нікчемності) попереднього договору купівлі-продажу, грошові кошти мають повернутись відповідачем у повному обсязі. Щодо розміру коштів. При зверненні до суду, [PERSON] вказувала про передачу нею грошових коштів в розмірі 2000 дол. США. У наданому позивачкою екземплярі попереднього договору у п.10.1 зазначено, що сторони домовились про наступне: підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири відповідно до умов цього попереднього договору, і з метою забезпечення його укладення в момент підписання цього Попереднього договору, Покупець передав, а Продавець прийняв гарантійну суму, що становить 74\~900 грн., шо еквівалентно 2000 дол. США. Заперечуючи проти позову [PERSON] вказував, що грошові кошти не отримував. У наданому відповідачем екземплярі попереднього договору у п.10.1 зазначено, що сторони домовились про наступне: підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири відповідно до умов цього попереднього договору, і з метою забезпечення його укладення в момент підписання цього Попереднього договору, Покупець передав, а Продавець прийняв гарантійну суму, що становить 2000 грн., шо еквівалентно ______ дол. США. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. У\~статті 629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). Як передбачено частиною першою\~статті 637 ЦК України\~тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213 ЦК України.\~У частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими\~статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення\~contra proferentem.\~Contra proferentem\~(лат.\~verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem\~- слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)\~\~(див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року в справі № 146/1094/21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263\~ЦК України). Так, з оглянутих в судовому засіданні попередніх договорів, які надали сторони, вбачається, що вони дійсно договори мають відмінності у написаних рукописним текстом, в тому числі у п.10.1 щодо розміру гарантійної суми. При цьому дані про особу продавця, об`єкт нерухомого майна, його вартість є надрукованими, тобто сам відповідач прописував текст договору і визначав його умови. Так, у п.12 визначено, що сторони виражають намір підписати угоду з метою забезпечення виконання зобов`язань і гарантій, зазначених у п.6, 7 і 8 цього Попереднього договору. Сума неустойки (штрафу) складе 74900 грн., що еквівалентно 2000 дол. США за поточним комерційним курсом продажу долара США в пунктах обміну валюти м.Києва на день підписання вищевказаної угоди. Даний пункт аналогічно викладених у наданих суду примірниках договорів. Враховуючи правила тлумачення правочинів, суд приходить, що висновку, що на підтвердження виконання умов попереднього договору [PERSON] передано грошові кошти в розмірі 74\~900 грн., що в еквіваленті становило 2000 дол.США. За синтаксичною побудовою складного речення (п.10.1) суд визначає, що за умовами договору передавались кошти у гривнах в розмірі 74\~900 грн., тому і відповідач зобов`язаний повернути кошти в гривнах в розмірі 74\~900 грн. При розгляді справи відповідач не надав обґрунтованих пояснень і доказів тому, що було передано 2000 грн., а неустойка виражена в розмірі 74900 грн., що еквівалентно 2000 дол.США. Причому різниця між цими сумами є значною. Посилання відповідача на відсутність його підпису на всіх сторінках договору позивачки, суд до уваги не приймає. Так, і у екземплярі відповідача такі підписи відсутні. Доказів навмисного підроблення позивачем другого аркушу договору відповідач не надав, обмежився лиш власними припущеннями. Крім того, у своєму відзиві відповідач стверджував, що він прибув до приватного нотаріуса Квінікадзе ОБ. 06 липня 2023 року для підписання договору, а позивач не прийшла. Разом з тим, у поданих текстах договорів відомості щодо конкретного нотаріуса взагалі відсутні (п.11.1), тому відповідач не підтвердив ухилення відповідача від укладеного правочину. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову в частині стягнення коштів в розмірі 74900 грн. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України та стягує з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved