Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

позивач [PERSON] 09.06.2025 звернувся в суд з позовом до відповідача ТзОВ «ЛІГЛ», в якому просить визнати договір про надання правничої допомоги №08042409, укладений між ним та відповідачем, недійсним, на підставі порушень законодавства про захист прав споживачів, а саме ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також просить стягнути з відповідача на його користь сплачені за зазначеним вище договором грошові кошти в сумі 18 000 грн та 8000 грн витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.04.2024 між нею та відповідачем ТзОВ «ЛІГЛ» укладено договір про надання правничої допомоги №08042409. Договір, який мав на меті забезпечити його необхідною юридичною підтримкою в надзвичайно важливому питанні, пов`язаному з юридичним аналізом ситуації, подачею процесуальних документів до суду щодо стягнення безпідставно набутих коштів, супроводом у судовому процесі до рішення суду, виявився повною формальністю з боку виконавця, а саме відповідача. Позивач усі свої зобов`язання за договором виконав належним чином та в повному обсязі, а саме надав всі наявні дані та документи, необхідні для надання юридичних послуг та 08.04.2024 сплатив 18 000 грн відповідно до п.3.1 договору, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №578. В свою чергу, відповідачем ТзОВ «ЛІГЛ», після підписання договору, не було здійснено жодної дії на виконання зобов`язань, зокрема, не було проведено ні консультацій, ні оформлення документів, ні представництва в суді. Надалі, він намагався сконтактуватись із представниками відповідача, однак у договорі не зазначено жодних контактних даних, таких, як номер телефону, адреса електронної пошти чи інші засоби зв`язку, що створює додаткові перешкоди для ефективного виконання договірних відносин. 07.04.2025 він звернувся до відповідача із претензією, що прямо передбачена п.5.8 договору, у якій чітко вимагав повернення сплачених за договором коштів в розмірі 18 000 грн, покликаючись на невиконання відповідачем умов договору, однак така претензія була повернута адресату без отримання із відміткою Укрпошти «За закінченням терміну зберігання». Таким чином, станом на 05.06.2025 відповіді на зазначену претензію він не отримував. З огляду на наведене, позивач, покликаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», вважає, що умови договору є несправедливими та такими, що порушують права споживача. Зокрема, пункт 2.3.4 договору, який надає право виконавцю відмовитись від виконання зобов`язань в односторонньому порядку без повідомлення заявника, є яскравим прикладом несправедливості, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визначає умови договору несправедливими, тому що вони створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, оскільки він: порушує принцип добросовісності; обмежує права споживача в разі неналежного виконання договору з боку виконавця, а також надає виконавцю право розірвати договір на власний розсуд, не надаючи аналогічного права споживачу. Окрім цього, у договорі відповідачем не визначено жодного механізму повернення коштів у разі невиконання зобов`язань, що свідчить про те, що виконавець з самого початку не мав наміру забезпечувати можливість повернення сплачених коштів, що є грубим порушенням прав споживача. Отже, з огляду на наведене, позивач вважає, що є підстави для визнання договору недійсним, оскільки він не відповідає нормам закону та містить несправедливі умови, що обмежують його права, як споживача. Зазначає, що його право, як споживача юридичних послуг, яке полягало у наданні професійної правничої допомоги порушено бездіяльністю відповідача та введенням споживача в оману несправедливими умовами договору. Ухвалою від 13.06.2025 позовну заяву було залишено без руху. Після усунення недоліків позивачем [PERSON] , ухвалою від 27.06.2025 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.07.2025 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТРОНІС» (Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ») Марищук В.С. подав відзив на позовну заяву, в якому повідомив, що підстави для задоволення позову відсутні. Так, 08.04.2025 між ТзОВ «АСТРОНІС» (колишня назва ТзОВ «ЛІГЛ») та [PERSON] укладений договір про надання правничої допомоги №08042409, однак від останнього оплата за договором так не надійшла до цього часу. Натомість в матеріалах справи міститься квитанція до прибуткового касового ордера №578, яка на думку відповідача містить ознаки підробки, а саме: на такій відсутня печатка, відсутні прізвища та ініціали підписантів, нереалістичний та нечитабельний зовнішній вигляд приписів. Окрім цього, в матеріалах справи міститься квитанція до прибуткового касового ордера №101, що скріплена печаткою ТОВ «ЦЕНТР ПРАВОВОЇ ДОПОМОГИ ТА ЗАХИСТУ» «ПРАВОФАД», яка, на думку відповідача, має ознаки тотожності з квитанцією №578. Окрім цього просив зобов`язати [PERSON] надати суду оригінали вищезазначених квитанцій та визнати явку позивача в судове засідання обов`язковою з метою проведення допиту. 24.07.2025 [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій просить задоволити позов в повному обсязі. Додатково зазначив, що будь-яких доказів на підтвердження покликань щодо підробки квитанцій до прибуткового касового ордера відповідачем не надано. Окрім цього долучив до матеріалів справи оригінали зазначених квитанцій. [PERSON] у судове засідання не з`явився, 12.08.2025 подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити. Представник відповідача ТзОВ «АСТРОНІС» (ТзОВ «ЛІГЛ») в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки в судове засідання не повідомив. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.04.2024 між [PERSON] (замовник) та ТзОВ «ЛІГЛ» (виконавець) укладено договір про надання правничої допомоги №08042409 (далі - договір). Відповідно до пункту 1.1. договору, виконавець приймає до виконання доручення замовника про надання юридичних послуг, а замовник зобов`язується оплатити послуги. Виконавець має право запрошувати третіх осіб (субвиконавців), види та об`єм послуг, які буде виконувати субвиконавець, виконавець визначає самостійно. У пункті 1.2. договору зазначено характер та види юридичних послуг: підготовка та подача позову до суду по ст.1212 ЦК України (безпідставно набуті кошти, які підлягають поверненню), стягнення через виконавчу службу. Згідно із пунктом 1.3. виконавець приступає до виконання робіт після отримання попередньо внесеної суми, зазначеної в п.3.1. цього договору, що становить 18 000 грн. Відповідно до п.3.2. договору замовник сплачує кошти за вищевказані послуги в наступні терміни: 08.04.2024 - 18 000 грн. Як вбачається із квитанції до прибуткового касового ордера №578 від 08.04.2024, від [PERSON] прийнято ТзОВ «ЛІГЛ» суму 18 000 грн в якості оплати за договором про надання правничої допомоги №08042409. Згідно із розділом 4 договору «Термін дії договору», договір вступає в силу з моменту підписання сторонами. Договір може бути розірваний, як замовником, так і виконавцем, у випадку, передбаченому цим договором та діючим законодавством України. Факт надання послуг та термін дії цього договору закінчується підписанням Акта про надання юридичних послуг, який є невід`ємною частиною цього договору. Позивач [PERSON] зазначає, що станом на 05.06.2025 відповідачем не здійснено жодної дії на виконання зобов`язань, обумовлених договором, у зв`язку з чим він 07.04.2025 звернувся до ТзОВ «ЛІГЛ» із вимогою про повернення коштів в розмірі 18 000 грн, через невиконання умов договору. Однак така вимога позивача залишилась без належного реагування зі сторони відповідача ТзОВ «ЛІГЛ», відтак останній вважає, що наявні підстави для визнання недійсним договору та стягнення сплачених ним коштів в судовому порядку. Відповідно до відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань №1546166 від 07.07.2025, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІГЛ змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «АСТРОНІС». За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено перелік умов дійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із положеннями п.4 ч.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Покликання позивача [PERSON] щодо наявності підстав для визнання недійсним зазначеного договору відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», з підстави включення до такого несправедливих умов, не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Виходячи зі змісту положень ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Таким чином, укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, тому між сторонами виникли правовідносини, правове регулювання яких здійснюється згідно глави 63 ЦК України. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.11.2021 у справі №191/2617/19. Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно зі ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до наведених положень ст.903 ЦК України плата за договором про надання послуг здійснюється замовником у розмірі, встановленому договором. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] вказує на наявність підстав для недійсності договору, оскільки відповідачем ТзОВ «АСТРОНІС» (ТзОВ «ЛІГЛ»), після підписання такого, не було здійснено жодної дії на виконання зобов`язань, зокрема, не було проведено ні консультацій, ні оформлення документів, ні представництва в суді. Окрім цього, зазначає, що договір містить несправедливі умови, зокрема такі, що порушують її права, як замовника. Так, умови договору порушують принцип добросовісності, обмежують права споживача в разі неналежного виконання договору з боку виконавця, а також надають виконавцю право розірвати договір на власний розсуд, не надаючи аналогічного права споживачу. Окрім цього, у договорі відповідачем не визначено жодного механізму повернення коштів у разі невиконання зобов`язань, що свідчить про те, що виконавець з самого початку не мав наміру забезпечувати можливість повернення сплачених коштів, що є грубим порушенням прав замовника. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено вище, до правовідносин, що виникли між сторонами, не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави стверджувати про наявність підстав для визнання недійсним правочину у відповідності до ст.18 цього Закону, з підстав включення до такого, на думку позивача, несправедливих умов, що порушують права споживача, а в даному випадку позивача [PERSON] . Позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами те, що наявні підстави для визнання недійсним договору про надання правової допомоги, а саме не доведено, що зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також не доведено відсутність волевиявлення учасників правочину для вчинення такого та те, що такий правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Сторонами під час укладення договору, досягнуто усіх істотних умов такого правочину. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору про надання правничої допомоги №08042409 від 08.04.2024. Більше того, суд звертає увагу на те, що оспорюваним договором передбачено відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (розділ 5 договору), а також пунктом 4.1 передбачено, що договір може бути розірваний, як замовником, так і виконавцем, у випадку, передбаченому цим договором, та діючим законодавством України Невиконання відповідачем (виконавцем) умов договору також не може слугувати підставою для визнання такого правочину недійсним. Разом з тим, як передбачено п.4.3 договору, факт надання послуг та термін дії цього договору закінчується підписанням Акта про надання юридичних послуг, який є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до ч.1 ст.906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що позивач [PERSON] належним чином виконав свої зобов`язання за договором, оскільки згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера №578 від 08.04.2024, від [PERSON] прийнято ТзОВ «АСТРОНІС» (ТзОВ «ЛІГЛ») суму 18 000 грн в якості оплати за договором про надання правничої допомоги №08042409. В свою чергу, відповідачем ТзОВ «АСТРОНІС» (ТзОВ «ЛІГЛ») не надано доказів виконання своїх зобов`язань позивачу [PERSON] за оспорюваним договором, зокрема щодо надання йому юридичних послуг, зазначених у п.1.2 договору, відтак суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 18 000 грн, сплачених ним відповідно до договору про надання правничої допомоги №08042409 від 08.04.2024, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором. Щодо покликань представника відповідача на ненадходження оплати від позивача за договором про надання правничої допомоги №08042409 від 08.04.2024 та підробку квитанції до прибуткового касового ордера №578 від 08.04.2024 суд зазначає, що такі будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені. Більше того, відповідач для підтвердження або спростування обставин на обґрунтування своєї позиції не був позбавлений права заявляти клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи, однак таким правом не скористався. Щодо судових витрат, суд дійшов до такого висновку. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належить надання професійної правничої допомоги. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах: від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19 (провадження №61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною. Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року; від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19); від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18 (провадження № 12-136гс19). Аналіз зазначених постанов свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч.8 ст.141 ЦПК України позивачем долучено до матеріалів справи наступні документи: договір про надання послуг №07042501 від 07.04.2025, укладений між ТОВ «ЦЕНТР ЮРИДИЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА ЗАХИСТУ «ПРАВОФАД» та [PERSON] , згідно п.3.1. якого вартість надання юридичних послуг становить 8000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера №101 від 07.04.2025, відповідно до якої [PERSON] сплачено 8000 грн за договором про надання послуг №07042501 від 07.04.2025. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем документи на обґрунтування суми заявлених витрат, пов`язаних із розглядом справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору (справи), суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн не є цілком співмірним із складністю справи, відтак, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. Окрім цього, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог (задоволену одну позовну вимогу) суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved