Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради звернувся до суду в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з позовом до відповідачки, в якому просить позбавити її батьківських прав відносно вказаних дітей. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в Благодійному фонді «Карітас СДЄ УГКЦ» перебувають малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Матір`ю дітей є [PERSON] . Разом з дітьми перебуває [PERSON] , який є батьком двох з шести дітей, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Він називає себе біологічним батьком інших дітей. Дана сім?я є внутрішньо переміщеними особами, які прибула з м.Дружківка Донецької області. Позивач зазначає, що сім`я неодноразово змінювала місце проживання, зокрема: у вересні 2022 року евакуювались до м.Львів, в подальшому проживали у м.Коломия, а згодом в [ADDRESS]. Вказує, що мати дітей [PERSON] тривалий час з дітьми не проживає, не займається вихованням та їх утриманням. Відповідно до листа Дружківської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 17.12.2024, [PERSON] мешкає на території Дружківської міської територіальної громади, перебуває у нових стосунках, не збирається продовжувати сумісне життя з [PERSON] та щоразу обіцяє спеціалістам Служби у справах дітей Дружківської міської ради повернутись до дітей. Зазначає, що [PERSON] неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, зокрема: 24.12.2019 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП, 02.07.2023 - за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183 КУпАП, 10.04.2024 - за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а також 13.01.2025 - за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Крім того, [PERSON] засуджена вироком Дружківського міського суду Донецької області від 28.11.2023 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за яке призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.79 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Наказами Відділу - служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 24.01.2025 дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. Зазначає, що 27.12.2024 [PERSON] у телефонному режимі повідомила, що заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно дітей. 19.01.2025 [PERSON] надіслала письмове пояснення, в якому зазначила, що кожен день телефонує своєму чоловіку та дітям і цікавиться їхнім проживанням. 17.02.2025 рішенням виконкому Дрогобицької міської ради від 17.02.2025 затверджено висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вважає, що вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання матір?ю [PERSON] своїх 6-х малолітніх дітей, свідомого нехтування нею своїх обов?язків, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх обов?язків. Таким чином, позивач вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно її дітей. Процесуальні дії суду. Ухвалою судді від 23.06.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 04.07.2025. Встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Ухвалою суду від 04.07.2025 підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.08.2025. Залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Благодійний фонд «Карітас СДЄ УГКЦ» та [PERSON] . 14.08.2025 розгляд справи відкладено на 25.08.2025. Представник позивача О.Павловська в судовому засіданні позов підтримала, просить такий задоволити. Додатково зазначила, що згідно отриманої перед судовим засіданням інформації відповідачка, будучи вчергове вагітною, втратила дитину і була примусово евакуйована зі сходу з старшим сином у м.Київ, де у даний час перебуває разом зі співмешканцем [PERSON] , який є третьою особою у справі та батьком двох дітей. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи. Представник третьої особиБлагодійного фонду «Карітас СДЄ УГКЦ» та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про місце та час розгляду справи, не повідомили суду про причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи. Судом встановлено: Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво виданого повторно. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво виданого повторно. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , вказано [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво виданого повторно. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , вказано [PERSON] та [PERSON] . Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , вказано [PERSON] та [PERSON] . Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , вказано [PERSON] та [PERSON] . З посвідчення серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] є матір`ю семи дітей, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З витягу з реєстру Територіальної громади від 12.09.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З листа Управління соціального захисту населення Дрогобицької міської ради №5607 від 25.12.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Єдиній базі даних внутрішньо переміщених осіб з 22.10.2024 і по час формування даного листа. Відповідно до листа Управління соціального захисту населення Дрогобицької міської ради №231 від 17.01.2025, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , перебувають на обліку в Єдиній базі даних внутрішньо переміщених осіб з 24.10.2024 за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Єдиній базі даних внутрішньо переміщених осіб за вищевказаною адресою з 05.08.2024 по 3.10.2024 та з 19.12.2024 по час надання вказаної інформації. Згідно із листом Дружківської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області №01-22/10673 від 11.12.2024, [PERSON] у шлюбі не перебуває, орієнтовно дев`ять років співмешкає з [PERSON] , з яким виховує шестеро дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Діти [PERSON] на обліку у Службі у справах дітей Дружківської міської ради не перебували. Сім`я [PERSON] з 12.03.2021 по 01.12.2021 знаходилась під соціальним супроводом Дружківського міського центру соціальних служб, як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. [PERSON] мешкає на території Дружківської міської територіальної громади, перебуває у нових стосунках, не збирається продовжувати сумісне життя з [PERSON] . Відповідно до заяви Благодійного Фонду «Карітас СДЄ УГКЦ» від 28.11.2024, діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебувають у благодійному фонді з [PERSON] . [PERSON] , яка є матір`ю дітей, проживає окремо. 10.10.2024 [PERSON] приїхала до сім`ї в «Карітас СДЄ УГКЦ». Між сім`єю та «Карітас СДЄ УГКЦ» укладено договір №1 від 21.10.2024 з метою спонукати [PERSON] взяти відповідальність за дітей. 23.10.2024 [PERSON] поїхала геть. Згідно із листом Долинського обласного центру соціальної підтримки дітей сімей «Теплий дім» Івано-Франківської обласної ради №535/01-20/01 від 24.12.2024, за період перебування дітей у центрі «Теплий дім», зокрема з 29.11.2023 по 09.02.2024, [PERSON] не відвідувала дітей в закладі, не цікавилася життям та вихованням, зрідка телефонувала старшому синові. На [PERSON] неодноразово працівниками поліції складались протоколи про вчинення адміністративних правопорушень, востаннє 10.04.2024, що підтверджується листом Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області від 06.01.2025. З пояснень [PERSON] від 20.12.2024 вбачається, що останній заперечує щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки вважає, що [PERSON] не мала можливості приїхати до дітей, оскільки не мала коштів. Відповідно до пояснень [PERSON] від 15.01.2025, [PERSON] кожен день телефонує до нього і дітей та обіцяє, що найближчим часом приїде до них. Згідно із Актами обстеження умов проживання від 27.09.2024, від 15.01.2025 та від 30.01.2025, за адресою: [ADDRESS] , умови проживання є задовільними, в кімнаті є всі необхідні меблі, зокрема: окремі ліжка для сну, шафа для одягу та комод. Кімната обладнана необхідною побутовою технікою. Діти забезпечені всім необхідним для належного виховання, навчання та проживання. З батьком діти дружні. Відповідно до Наказів Відділу - служби у справах дітей Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №14, №15, №16, №17, №18, №19 від 24.01.2025 дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взято на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. Згідно із висновком Органу опіки та піклування затвердженого рішенням Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №32 від 17.02.2025, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом також встановлено, що на даний час (окрім пояснень представника позивача) місце знаходження [PERSON] не відомо, що підтверджується долученими документами, зокрема Листом Відділу №11 філії Державної установи «Центр пробації» №29/23/6/787/25 від 14.03.2025. З тексту листа вбачається, що [PERSON] 04.03.2025 повідомляла, що проживає разом із дітьми за адресою: [ADDRESS] , а також 10.03.2025 повідомила, що проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №495 від 23.04.2025 [PERSON] та шість дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] прибули до місця тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] . Згідно із Акту обстеження умов проживання Служби у справах Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області від 15.04.2025, умови проживання є задовільними. Сім`я забезпечена продуктами харчування та засобами гігієни. В кімнаті тепло та прибрано. Оцінка суду. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов?язки щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. Згідно частини другої статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, а згідно ч. 1 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 12 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст.164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 в п.16: „Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками". За змістом роз`яснень, п.п.15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року №3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-12, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04) під час розгляду питань позбавлення батьківських прав у п. 50 Рішення Суд зазначив, що «…втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей…». Натомість, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що матір ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Аналізуючи надані в розпорядження суду докази, а також інформацію повідомлену представником позивача в судовому засіданні, про те, що [PERSON] примусово евакуйована зі Сходу у м.Київ зі старшим з дітей, суд вважає, що дане може свідчити про перебування відповідачки у важких життєвих умовах, що ставить під сумнів умисність її дій щодо виконання батьківських обов`язків. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки, у матеріалах даної справи відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема за ст. 184 КУпАП. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідачки та усунення такої від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.Умовою ухилення від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2 ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно своєї дитини (дітей) в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її дітей суперечитиме інтересам останніх. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, суд звертає увагу, що позивачем дана вимога в позовній заяві не обгрунтована. Згідно статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява № 48778/99). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року) Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги щодо стягнення аліментів з відповідачки слід відмовити.

Outcome: dismissed