Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У травні 2025 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 14 квітня 2023 року відповідач отримав позику від позивача у сумі 150\~000 грн., строком до 14 червня 2023 року. Однак, у визначений строк борг [PERSON] не повернув, чим порушив умови договірних зобов`язань. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за розпискою від 14 квітня 2023 року у розмірі 150 000 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~500 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10\~000 грн. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Конюшко Д.Б. не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Обставини справи, що встановлені судом Згідно розписки від 14 червня 2023 року, [PERSON] , отримав у борг від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 150 000 грн. та зобов`язався повернути кошти до 14 червня 2023 року. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини У відповідності до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18. Судом встановлено, що [PERSON] надав позивачу [PERSON] розписку від 14\~квітня 2023\~рокупро те, що він отримав грошові кошти у розмірі 150\~000 гривень в борг та зобов`язався повертати кошти до 14 червня 2023 року. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем [PERSON] та [PERSON] договору позики, відбулося. Доказів на підтвердження повернення [PERSON] боргу за вищевказаною розпискою, чи заперечень щодо факту укладення такої розписки, суду не надано і судом не встановлено. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума боргу за борговою розпискою від 14 квітня 2023 року у розмірі 150\~000 грн. Щодо судових витрат. Відповідно до квитанції від 02.05.2024, позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. У порядку усунення недоліків позовної заяви, позивачем доплачено судовий збір у розмірі 288,80 грн., про що свідчить квитанція від 25.05.2024. Крім того, позивачу [PERSON] згідно Договору № 44/02/24 від 29.02.2024, надавалася правова допомога адвокатом Конюшко Д.Б. Згідно Акту виконаних робіт № 1 до вищевказаного договору, вартість наданих адвокатом послуг складає 10\~000 грн. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1500 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 10\~000 грн. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved