Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

10.01.2025 року адвокат Березинець К.Г., діючи в інтересах позивачки [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя: - виділити та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -\~виділити та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 21 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову, представник позивачки зазначала, що 17.12.2011 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управлінням юстиції у Київській області, актовий запис за №385. [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] . Однак, спільне подружнє життя у них не склалося у зв`язку з чим, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.09.2022 року, яке набрало законної сили 25.10.2022 року, шлюб було розірвано. За час шлюбу, за рахунок спільних сімейних коштів, сторони придбали: однокімнатну квартиру, загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та однокімнатну квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 21 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою, а право власності на квартиру [ADDRESS] - за відповідачем. При розірванні шлюбу питання поділу спільного майна не вирішувалося, однак, після розірвання шлюбу позивачка неодноразово намагалася домовитись з відповідачем щодо добровільного поділу майна, виділивши кожному ту квартиру, яка на них зареєстрована, однак відповідач відмовляється, у зв`язку з чим вона і змушена звертатись до суду. При цьому, квартири за своїми характеристиками майже однакові та знаходяться в одному місці, а тому права відповідача на половину спільно нажитого майна жодним чином не будуть порушені. В той же час, в квартирі [ADDRESS] сторони за час шлюбу зробили ремонт, облаштували квартиру необхідними меблями та побутовою технікою, а відтак вартість квартири, яку позивачка бажає виділити відповідачу є значно більшою (2 085 154 грн.), ніж вартість квартири яку вона бажає залишити собі (1 548 963 грн.). При цьому, між сторонами по справі відсутнє взаєморозуміння, а тому спільне користування однокімнатними квартирами призведе до того, що конфлікти між ними ще більше зростатимуть. За таких обставин та, враховуючи можливість реального поділу майна з виділенням кожному із сторін окремих видів (об`єктів) майна, позивачка вважає, що саме такий спосіб поділу майна, як розподіл нерухомого майна між подружжям, з урахуванням вартості такого майна та частки кожного з подружжя у спільному майні, є найбільш доцільним. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.02.2025 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.03.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивачки надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також повідомлявся через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області. При цьому судом відповідачу неодноразово було роз`яснено його права та обов`язки, в тому числі і приймати участь в судовому засіданні особисто, в режимі відеоконференції та/або через представника, також відповідачу було роз`яснено право на подання суду доказів, на підтвердження обставин на які він посилається, заперечуючи проти позову (а.с.114, 129). В той же час, відповідач до суду не прибув, надіслав листи, в яких зазначав, що не може прибути до суду особисто, оскільки перебуває за кордоном, клопотань щодо проведення судових засідань в режимі відеоконференції не спрямовував, правом брати участь в судовому засіданні через представника теж не скористався. Відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступного: Так, згідно ч. 1 ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, згідно до ч. 1 ст. 69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно вимог ч. 1 ст. 372 ЦК України - майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК - можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу, і тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі за №199/3645/17, від 27.06.2018 року у справі за №757/45050/15 та від 12.06.2019 року у справі за №595/324/17. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі за №286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі за №757/64512/16-ц (провадження №61-12274св21) зазначено, що «головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п. 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі за №209/3085/20 (провадження №14- 182цс21)». Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. При вирішенні спору про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й враховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному з подружжя окремих видів (об`єктів) майна. Постанова Верховного Суду від 21.06.2023 року у справі за №654/3751/18. У Постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі за №757/64512/16-ц, Верховний Суд виходив з того, що вирішуючи спір про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й ураховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсації при перевищенні вартості частки, що підлягає виділу іншому із подружжя тощо. Так, судом з наданих позивачкою до позову доказів встановлено, що 17.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб, актовий запис за №385, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] ». З витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за №311754344 від 06.10.2022 року та за №219253113 від 06.08.2020 року вбачається, що за період шлюбу між сторонами, було придбано: - однокімнатну квартиру, загальною площею 40,5 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано 03.10.2022 року за позивачкою [PERSON] ; - однокімнатну квартиру, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 21 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано 04.08.2020 року за відповідачем [PERSON] (а.с. 12, 13). Відповідно до копій договору купівлі-продажу майнових прав за №6.34/1-30/11-18-МП від 30.11.2018 року, додатку до договору від 05.07.2022 року - [PERSON] придбала у власність майнові права на однокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Згідно повідомлення ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1» на ім`я позивачки [PERSON] від 21.02.2022 року об`єкт новозбудований багатоквартирний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] введено в експлуатацію (номер квартири [ADDRESS] , загальна площа 40,5 кв.м., житлова площа 16.1 кв. м.). Відповідно до витягу та довідки ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1» про повну оплату майнових прав на квартиру згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру за №6.34/1-30/11-18-МП від 30.11.20218 року [PERSON] в повному обсязі виконано зобов`язання по оплаті ціни майнових прав на квартиру за [ADDRESS] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.09.2022 року, яке набрало законної сили 25.10.2022 року, розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 17.12.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис за №385 (а.с. 10-11). З висновків експерта про вартість майна слідує, що станом на 07.01.2025 року оціночна вартість житлової квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 2\~085\~154 грн., а квартири, за адресою: [ADDRESS] 1\~548\~936 грн. (а.с. 14-65). За час перебування справи в провадженні суду відповідач неодноразово надсилав на електронну адресу суду клопотання/заяви/пояснення. Так, відповідач зазначав, що не визнає позовні вимоги колишньої дружини, оскільки частина майна, зокрема і спірні квартири, не можуть вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя тому, що були придбані виключно за кошти, надані йому особисто його сестрою, що підтверджується відповідними доказами, а тому на думку відповідача вказані квартири є його особистою приватною власністю. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. ст.\~77,\~78 ЦПК України,\~належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідачем не надано жодних належних доказів в розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України\~на спростування заявлених [PERSON] позовних вимог, незважаючи на те, що судом неодноразово роз`яснювалося йому його право надати суду відповідні докази на підтвердження зазначених ним обставин, а заперечення, що викладені ним у листах, спрямованих на адресу суду є безпідставними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства. Інші пояснення відповідача, зокрема з приводу місця проживання дітей, особистих відносин та особистого життя позивачки, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору та можуть бути предметом іншого судового спору, ініційованого самим відповідачем, про що останньому також неодноразово роз`яснювалось судом. В той же час з наданих позивачкою до позову письмових доказів, досліджених судом вбачається, що спірні квартири придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, а тому підлягають поділу, в межах розгляду даної справи. Крім того, вирішуючи даний спір, суд встановив, що спірні квартири за технічними характеристиками майже рівнозначні, відрізняються незначною площею, беручи до уваги доводи, наведені позивачкою щодо способу поділу спірних квартир, суд дійшов висновку, що запропонований нею варіант поділу є доцільним та справедливим, оскільки позивачка фактично просить виділити їй у власність квартиру, яка є меншою за площею та за вартістю від тієї, яку вона пропонує присудити відповідачу та не ставить питання щодо стягнення з останнього компенсації відповідної частки, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка, при зверненні до суду з цими вимогами сплатила судовий збір в сумі 15\~140 грн., що підтверджується платіжною інструкцією (а.с.66), оскільки суд дійшов висновку щодо задоволення вимог позивачки в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню, сплачений нею при подачі цієї позовної заяви, судовий збір у розмірі 15\~140 грн.

Outcome: approved