Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Жанна Антонівна, звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що сторони є співвласниками трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , і ця квартира належить їм у рівних частинах. Відповідач займає квартиру в цілому, досягти згоди щодо користування квартирою в добровільному позасудовому порядку сторони не можуть через неприязні відносини, а також у зв?язку з тим, що позивач натепер проживає за кордоном, проте має намір у літні місяці 2025 року приїхати та проживати у м. Нетішин, а в подальшому мати можливість у повній мірі користуватися своєю власністю на власний розсуд. Згідно з технічними характеристиками житла квартира має загальну площу 67,7 кв.м. та житлову площу 41,5 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат площами 11,9 кв.м., 10,3 кв.м. та 19,3 кв.м., а також кухні площею 8,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,65 кв.м., вбиральні площею 11,9 кв.м., коридору площею 12,6 кв.м. та лоджії площею 1,8 кв.м. Враховуючи, що частки обох сторін у квартирі є рівними, а розділити житлову площу пропорційно (по 20,75 кв.м.) є неможливим, позивач вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою: виділити їй у користування кімнату з меншою площею, а відповідачу інші дві кімнати, залишивши у спільному користуванні решту приміщень. [PERSON] вважає, що такий варіант задовольнить потреби обох власниць, адже у період своєї відсутності в місті позивач зможе зачинити свою кімнату на ключ і забезпечити схоронність свого майна. Такий порядок визначення користування, на думку позивача, є єдиним можливим способом вирішення спору про порядок користування житлом. З огляду на це позивач просила суд встановити наступний порядок користування квартирою: 1) виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 19,3 кв.м.; 2) виділити у користування [PERSON] ) житлові кімнати площею 11,9 кв.м. та площею 10,3 кв.м; 3) залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] наступні приміщення: коридор площею 12,6 кв.м.; вбиральню площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату площею 2,5 кв.м.; кухню площею 8,1 кв.м.; лоджію площею 1,8 кв.м. 29.05.2025 суддею було відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 11). 23.06.2025 від представника відповідача адвоката Чернова Володимира Володимировича до суду надійшов відзив на позов, в якому він зазначає, що 20.08.2018 відповідач у справі [PERSON] за договором дарування 1/2 частки квартири подарувала позивачу [PERSON] , яка є її тіткою по материній лінії, 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала відповідачу одноосібно на праві приватної власності. У свою чергу, [PERSON] у вказаній квартирі ніколи не проживала і не має наміру проживати, оскільки більше двадцяти років постійно проживає у Канаді і має канадське громадянство. Після отримання позивачем від відповідача у дар 1/2 частки квартири [PERSON] приїжджала в Україну лише одного разу у 2021 році на короткий термін по пенсійних питаннях, оскільки отримує українську пенсію. У квартирі відсутні будь-які належні позивачу речі і жодних витрат на утримання квартири вона ніколи не здійснювала, і жодних спорів щодо порядку користування квартирою між сторонами ніколи не відбувалося. Перешкод у користуванні квартирою відповідачем для позивача не створювалося і відповідач не має такого наміру, у зв?язку з чим відсутні підстави для визначення порядку користування квартирою. Також неприйнятним для відповідача є запропонований позивачем порядок користування квартирою, оскільки фактично позивач наполягає на виділенні їй у користування житлової кімнати площею 19,3 кв.м., залишивши за собою право користування житловою кімнатою площею 11,9 кв.м., в якій розташована лоджія площею 1,8 кв.м., позаяк користування лоджією передбачає цілодобовий безперешкодний доступ до неї, що унеможливить для відповідача одноосібно користуватися житловою кімнатою площею 11,9 кв.м. Таким чином, відповідач самостійно зможе користуватися лише житловою кімнатою площею 10,3 кв.м. З огляду на це представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 15-16). 01.07.2025 представником позивача адвокатом Оліферук Ж.А. було подано відповідь на відзив, в якому представник вказує, що відповідач стала власником спірної квартири 29.05.2018, придбавши її за договором купівлі-продажу за гроші позивача. Частку цієї квартири відповідач подарувала позивачу не у 2021 році, а 20.08.2018. [PERSON] має українське громадянство з 1958 року і планує проживати своє життя в Україні, зокрема в м. Нетішин, оскільки проживала і працювала тут багато років і має у цьому місті багато друзів, кумів, знайомих людей, з якими підтримує тісні стосунки. Зараз позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] , який є громадянином Канади, перебувають у Канаді і частково в Чорногорії, де також мають нерухомість. Позивач є тіткою відповідача і до купівлі житла мала з нею тісні і досить приязні стосунки, і вони вели розмову про те, що племінниця [PERSON] догляне її до смерті, оскільки власних дітей вона не має, а та, у свою чергу, залишить їй квартиру у спадщину. На той час помер чоловік відповідача і вона опинилися у дуже скрутному становищі, грошей на оренду житла в неї не було і вона з двома дітьми мешкала в однокімнатній квартирі з матір?ю [PERSON] . Діти не мали власного простору, умов для відпочинку і навчання. [PERSON] майже щодня дзвонила позивачу і скаржилася на складне становище, у зв?язку з чим позивач із чоловіком вирішили придбати квартиру у м. Нетішин і пустити проживати в неї [PERSON] з дітьми. Вони планували зробити це влітку 2018 року і для цього сказали [PERSON] підшуковувати підходящі варіанти. За півтора місяці до приїзду позивача [PERSON] повідомила її, що вона знайшла дуже гарну квартиру, яка має продатися дуже швидко, оскільки власники планують виїздити за кордон і чекати до літа вони не будуть. Вони домовилися, що передадуть гроші на придбання квартири, а [PERSON] оформить купівлі спочатку на себе, а після приїзду вони переоформлять її на тітку. З цією метою [PERSON] передала через [PERSON] 20000 доларів США. [PERSON] спочатку взяла у неї 3000 доларів США на оформлення документів та пояснила, що такої суми грошей ніколи в руках не тримала і боїться брати всю суму, тому решту 17000 доларів США принесла до нотаріуса в день продажу квартири [PERSON] . Через півтора місяці позивач із чоловіком приїхали в Україну та у того ж самого нотаріуса 20.08.2018 відповідач їй передарувала 1/2 частку квартири, яку позивач по суті сама і купила. Вони переписали на позивача тільки 1/2 частки, оскільки відповідач вже встигла разом із дітьми прописатися у квартирі. Вони поспілкувалися і дійшли висновку, що квартира зрештою залишиться відповідачу з дітьми, бо позивач планувала скласти на них заповіт. Укладення договору дарування також оплачувала сама позивач, бо відповідач грошей не мала. Позивач за власні кошти омеблювала всю квартиру, зокрема спальню, двоповерхове ліжко для дітей, кухню, стінку в зал, телевізор та інші електроприлади, столові сервізи та навіть текстиль на підлозі та вікнах. Майже усі речі вони купували у м. Рівне за допомогою кума [PERSON] , тому все, що є квартирі, належить саме позивачу і це спростовує твердження відповідача про відсутність речей [PERSON] у квартирі. \~ \~ \~ \~Після виїзду у [PERSON] у 2021 році позивач залишила у квартирі документи та речі в спальні, якою на той час користувалася. Потім позивач дізналася, що відповідач викинула її особисті речі, бо не сподівалась, що та повернеться, а документи на прохання позивача забрала [PERSON] . \~ \~ \~ \~Протягом трьох років із часу купівлі квартири позивач із [PERSON] та [PERSON] передавали відповідачу гроші від 1000 до 3000 доларів США два рази на рік. Цих грошей було достатньо сплачувати комунальні послуги за всю квартиру, а не тільки за її частину. \~ \~ \~ \~З того часу, як у квартирі почав проживати [PERSON] (2019 рік) теперішній чоловік відповідача, [PERSON] перестала передавати кошти, оскільки відповідач запевнила її, що [PERSON] проживатиме у квартирі на правах оренди на площі позивача і оплачуватиме комунальні послуги, аби вона не поселяла на свою житлову площу чужих людей. Крім того, позивач має пільги зі сплати комунальних послуг як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС. Тому відповідач у боргу перед позивачем за ті ж самі комунальні послуги, якими остання користувалася та мала обов?язок лише по оплаті опалення та утримання будинку. \~ \~ \~ \~Після приїзду у м. Нетішин у 2021 році [PERSON] застала квартиру в занедбаному стані і сама відповідач перебувала у скрутному матеріальному становищі. В тому році позивач запросила відповідача з дітьми та чоловіком у Чорногорію, де повністю оплатила їй відпочинок, а після того з початку введення в країні воєнного стану позивач у м. Нетішин не приїжджала і через війну, і через неприязні відносини, що виникли між сторонами, позаяк відповідач стала вважати себе одноосібним власником, змінила замки в житлі і не бажає проживати спільно з позивачем. \~ \~ \~ \~Відповідач зазначає, що суперечки і конфлікти між сторонами з приводу користування житлом відсутні і тим самим суперечить сама собі, оскільки запропонований позивачем порядок користування квартирою не визнає і власний не пропонує. Більше того, саме відповідач без дозволу позивача переобладнала спільний балкон на лоджію, а тепер зазначає, що сумісне користування буде неможливим. \~ \~ \~ \~Таким чином, позивач, будучи співвласником квартири, має законне право користуватися нею і розпоряджатися на власний розсуд, а також проживати в ній особисто тоді, коли їй це необхідно, а також здати свою частку в житлі в оренду іншим особам. Оскільки позивач натепер, поки в країні йде війна, не планує використовувати квартиру для постійного проживання, а лише як тимчасове помешкання у серпні цього року та на великі релігійні свята кожного року, а для відповідача це єдине постійне житло, позивач просить виділити їй у користування окрему кімнату, яка за площею менша, ніж дві кімнати відповідача, щоб мати змогу її облаштувати за своїм смаком і зберігати в ній свої речі, а також безперешкодно в ній жити як повноправний власник, якому чиняться перешкоди (а.с. 21-26). 08.08.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зобов`язання позивача надати відповіді на поставлені у відзиві на позов питання. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останніх не надійшло. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з Інформацією з Державного реєстру з речових прав на нерухоме майно № 394240031 від 10.09.2024, позивачу [PERSON] та відповідач [PERSON] на праві спільної часткової власності (у рівних частках по 1/2 частці) належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що має загальну площу 67,7 кв.м. та житлову площу 41,5 кв.м. Технічний опис майна: коридор 12,6 кв.м.; кімната 11,9 кв.м.; вбиральня 1,2 кв.м.; ванна 2,5 кв.м.; кімната 10,3 кв.м.; кухня 8,1 кв.м.; кімната 19,3 кв.м.; лоджія 1,8 кв.м. (а.с. 5, 18). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1-3, 7 ст. 319 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Як зазначається у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» № 20 від 22.12.1995, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як зазначається у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України). Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16, від 26.05.2021 у справі № 750/11539/18, від 12.08.2021 у справі № 644/5579/19, від 08.09.2021 у справі № 761/44705/19, від 15.09.2021 у справі № 719/637/20. Відповідний правовий висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 06.02.2023 у справі № 607/22941/21. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд бере до уваги, що виходячи з наданих представниками сторін заяв по суті справи (позовної заяви, відзиву на позов та відповіді на відзив) є очевидним, що між співвласниками зазначеної квартири існує конфлікт, що унеможливлює встановлення порядку спільного користування цією квартирою за домовленістю (згодою) сторін. З огляду на це суд не бере до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] не створювала перешкод позивачу у користуванні відповідним жилим приміщенням, позаяк, крім іншого, предметом позову не є усунення перешкод у користуванні належною сторонам квартирою. Також суд враховує, що представник відповідача, заперечуючи проти запропонованого стороною позивача порядку користування квартирою, будь-якого власного (альтернативного) порядку користування квартирою не запропонував, при цьому його заперечення проти порядку, запропонованого стороною позивача, ґрунтувалися на тому, що в одній із кімнат, яку позивач просила виділити у користування відповідачу, є вихід на лоджію, яку позивач просила залишити у спільному користуванні сторін, а отже в результаті визначення судом запропованого позивачем порядку у відповідача виникатимуть перешкоди в одноосібному користуванні цією кімнатою, і такі доводи суд вважає обґрунтованими з огляду на доданий до відзиву на позов план квартири. Крім іншого, суд бере до уваги посилання у позові на ту обставину, що запропонований у ньому порядок визначення користування квартирою позивач вважає єдиним можливим способом (варіантом) вирішення спору про порядок користування житлом. З урахуванням встановлених обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та визначити наступний порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] : 1) виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 19,3 кв.м.; 2) виділити у користування [PERSON] житлові кімнати площею 11,9 кв.м. та площею 10,03 кв.м., а також лоджію площею 1,8 кв.м.; 3) залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] наступні приміщення: коридор площею 12,6 кв.м.; вбиральню площею 1,2 кв.м.; ванну кімнату площею 2,5 кв.м.; кухню площею 8,1 кв.м. На підставі викладеного,

Outcome: partial