Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач - АТ «ПУМБ» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АТ «ПУМБ» і [PERSON] були укладені кредитні договори: 20.09.2021 №2001976893401, на підставі якого остання отримала кредит у сумі 6 912,04 грн; 09.11.2022 договір №1010678391, відповідно до якого відповідачці видано кредит на суму 28 372,70 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Станом на 04.02.2025 по кредитному договору №2001976893401 заборгованість по кредиту та процентам складає 10 363,6 грн; по кредитному договору №1010678391 заборгованість за кредитом, процентам та комісії складає 34 480,42 грн. Позивачем було направлено на адресу відповідачки письмову вимогу, однак заборгованість не погашена. Просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені судом своєчасно і належним чином. В позовній заяві зазначено про розгляд справи без участі представника банку. Відповідачкою подано відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, справу розглянути без її участі. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення у справі за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.1 ст.223 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Як видно із відзиву, відповідачка не визнає позовні вимоги, вважає їх необґрунтованими та незаконними. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачем не надано доказів перерахування на її рахунок коштів за вказаними кредитними договорами. З наданих позивачем доказів неможливо встановити розмір суми заборгованості за кредитами, оскільки відсутній детальний розрахунок заборгованості по кожному кредиту. Факт укладення договорів фінансового кредиту не є достатньою підставою для стягнення вказаної позивачем суми заборгованості. Також відповідачка зазначає, що строк кредитного договору від 20.09.2021 - 12 місяців, а договору від 09.12.2021 - 36 місяців. Право нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Оскільки, на думку відповідача, матеріали справи не містять розрахунку заборгованості за даними кредитними договорами, відповідач позбавлена можливості провести та перевірити правильність нарахованих відсотків, їх розмір належними та беззаперечними доказами не доведений, тому відсутні підстави для стягнення вказаної позивачем заборгованості по відсотках. Стягнення заборгованості по комісії в сумі 6573,29 по кредитному договору від 09.12.2022 не ґрунтується на нормах права, оскільки встановлені за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно. На думку відповідачки умови пункту 4.1 кредитного договору №1010678391 від 09.11.2022 є нікчемними в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, оскільки банк не повідомив позичальника, які саме послуги надавались йому. Розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Відповідач вказує, що позивачем не надано жодного належного допустимого та достатнього доказу на підтвердження факту наявності заборгованості за кредитними договорами на суму 44 844,03 грн, а тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 27 травня 2025 року позов надійшов до суду. 04 червня 2025 року судом отримано відповідь про зареєстроване місце проживання відповідачки. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 червня 2025 року надійшов відзив на позов. Відповідь на відзив позивачем не надана. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. 20 вересня 2021 року [PERSON] підписала заяву на приєднання до Договору про комплексне банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО) №2001976893401, та своїм підписом підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на укладення такого договору, яка розміщена на сайті банку, в повному обсязі з урахуванням умов надання послуг, як обраних безпосередньо при акцептуванні ДКБО. Також просила відкрити на її ім`я поточний рахунок у гривнях № [NUMBER] та надати кредитну картку із встановленим кредитним лімітом 7 000 грн, платіжна дата - 30 число місяця, строк дії кредитного ліміту - 12 місяців, зі спливом якого кредитний ліміт кожного разу продовжується на такий самий строк за відсутності заперечень будь-якої із сторін. Стандартна та реальна річна процентна ставка складає 47,88% річних. Також відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту, яким визначені основні умови кредитування, що є аналогічні заяві на приєднання, а також зазначено, що при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту застосовується процентна ставка у розмірі 62 % річних. Як видно із довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №2001976893401 20.09.2021 встановлено кредитний ліміт -7 000,00 грн. В подальшому кредитний ліміт змінювався: 27.02.2022 зменшено до 6913,00 грн, 16.03.2022 - зменшено до 6912,04 грн. Із виписки по особовому рахунку [NUMBER] , IBAN [NUMBER] за період з 20.09.2021 по 04.02.2025 видно операції по видачі готівки через банкомат, переказ коштів між рахунками, оплату за придбання товарів, поповнення мобільного зв`язку, погашення заборгованості згідно договору №2001976893401 від 20.09.2021, в тому числі за за відсотками, тощо. Відповідачка свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконала, з 30.05.2023 погашення суми кредиту та відсотків не здійснювала. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 04 лютого 2025 року за відповідачкою значиться заборгованість по кредитному договору №2001976893401 від 20.09.2021 в розмірі 10363,61 грн, в тому числі: заборгованість за сумою кредиту - 6489,62 грн, заборгованість за відсотками - 3873,99 грн. 09 листопада 2022 року [PERSON] підписала заяву №1010678391 на приєднання до Договору про комплексне банківського обслуговування фізичних осіб, та своїм підписом підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» на укладення такого договору, яка розміщена на сайті банку, в повному обсязі з урахуванням умов надання послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО. Відповідно до заяви відповідачка просила надати їй споживчий кредит «рефінансування» в сумі 28 372,70 грн, а саме на погашення заборгованості в сумі 28 372,70 грн, на строк 36 місяців зі сплатою відсотків за користування коштами у сумі 0,01 % річних та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 1,4%. Кошти надаються шляхом банківського переказу за реквізитами зазначеними в п.10 заяви. Відповідно до п. 10 Заяви на приєднання зазначено: заборгованість: кредитор - АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», основний договір - 1002082701501, сума заборгованості - 28 372,7 грн., реквізити для погашення - 29099115056059. Підписуючи цю Заяву, клієнт уповноважила Банк здійснити переказ суми Споживчого кредиту з цільовим призначенням на погашення заборгованості за реквізитами, зазначеними в п. 10 цієї Заяви. В заяві на приєднання міститься графік платежів, яким визначені щомісячні платежі за кредитом - 1185,47 грн щомісяця, останній платіж - 1185,34 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 397,22 грн щомісяця, за 36 місяців - 14 299,92 грн. Реальна річна процентна ставка - 32,898%, загальні витрати за споживчим кредитом - 14 304,09 грн, загальна вартість кредиту - 42 676,79 грн. У договорі передбачені наслідки невиконання зобов`язання за кредитом у вигляді сплати штрафу. Також сторонами підписано паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови із заявою приєднання. Договір та паспорт споживчого кредиту підписано [PERSON] за допомогою електронного підпису. Тип підпису: ОТР-пароль на номер телефону [NUMBER] , дата та час підписання: 09.11.2022 20:00:35. Факт надання відповідачу кредитних коштів в сумі 28 372,70 грн підтверджується наданою позивачем платіжною інструкцією № TR.61189948.74616.25578 від 09.11.2022.Призначення платежу: надання кредитних коштів за договором № 1010678391 від 09.11.2022 за позикою [PERSON] . Із виписки по рахунку [NUMBER] .UAH, IBAN [NUMBER] за період з 09.11.2022 по 04.02.2025 видно зарахування 09.11.2022 кредитних коштів з договором №1010678391 в сумі 28372,70 грн. [PERSON] свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконала, 09.12.2022 сплатила лише 470,77 грн на погашення заборгованості. В подальшому щомісячні платежі за умовами договору не сплачувала, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 04 лютого 2025 року за відповідачкою значиться заборгованість по кредитному договору №1010678391 від 09.11.2022 в розмірі 34 480,42 грн, в тому числі: заборгованість за сумою кредиту - 27901,93 грн, заборгованість по процентам - 5,20 грн, заборгованість по комісії - 6 573,29 грн. Отже, загальна заборгованість за договорами кредиту складає 44 844,03 грн. За вихідним № KHO-44.2.2/80 від 04.02.2025 банком було направлено відповідачу письмову вимогу (повідомлення) про наявність заборгованості за кредитними договорами та необхідність її сплати, попереджено про наслідки виконання цієї вимоги. Заборгованість відповідачкою не сплачена. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, сторонами були визначені істотні умови кожного договору в Заявах на приєднання до ДКБО, в тому числі: в договорі №2001976893401 від 20.09.2021 -розмір кредитного ліміту, розрахунковий день, строк дії кредитного ліміту та порядок його продовження, реальна річна процентна ставка; по договору №1010678391 від 09.11.2022 - сума та призначення кредиту, розмір відсотків та комісії, строк кредитування, наслідки невиконання зобов`язання. Умови кредитування погоджені між сторонами та підписані відповідачкою. Заперечуючи проти позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.09.2021 відповідачка вказує, що оскільки строк дії кредитного договору вказаний - 12 місяців, тому позивач мав право нараховувати передбачені договором проценти в межах строку дії договору. Суд звертає увагу, що договором №2001976893401 від 20.09.2021 хоча й передбачено строк дії кредитного ліміту 12 місяців, проте й зазначено, що зі спливом такого строку дія кредитного ліміту кожного разу продовжується на такий самий строк за відсутності заперечень будь-якої із сторін або підстав для його скорочення, у порядку, визначеному ДКБО. Доказів про те, що будь-яка із сторін договору ініціювала припинення вказаного договору та висловила заперечення проти продовження строку кредитного ліміту суду не надано. Таким чином, дія кредитного ліміту по договору №2001976893401 від 20.09.2021 продовжувалась, що надало право банку нараховувати проценти, в розмірі передбаченому договором. Також встановлено, що договір №1010678391 від 09.11.2022 між сторонами укладений в електронній формі та підписаний [PERSON] з використанням електронного підпису - ОТР паролю. Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 вказаного закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електрону комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Також слід зазначити, що особливістю укладення договорів про отримання кредиту в електронній формі, тобто з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем є те, що при цьому виключається прямий контакт позичальника з кредитором та можливість останнього спонукати позичальника до укладення договору на несправедливих для нього умовах, а також можливість застосування до нього психологічного чи фізичного тиску. Отже укладення договору на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення позивача, з врахуванням, що остання розуміла, що дані умови договору є зручними для неї на ринку фінансових послуг в мережі Інтернет. Аналогічна правова позиція викладені в Постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі №127/33824/19. Слід зазначити, що номер телефону, зазначений в заяві на приєднання на який відправлявся ОТР -пароль +380978817211 є аналогічним номеру телефона, зазначеного відповідачкою у відзиві на позов. Також встановлено, що кредитодавцем виконані умови договору. Із наданих позивачем платіжної інструкції та виписки по рахунку за період з 09.11.2022 по 04.02.2025 видно зарахування коштів на рахунок [PERSON] 09.11.2022 в розмірі 28 372,70 грн. Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц зазначив, що надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту. Таким чином заперечення відповідачки стосовно відсутності доказів перерахування кредитних коштів на її рахунок спростовується наявними матеріалами справи. Отже, факт укладення договору та його виконання АТ «ПУМБ» підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами. Підстави вважати, що у відповідача не виник обов`язок з виконання умов вищезазначених кредитних договорів, відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з п.5.5. частини 5 розділу ІІ Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакціях від 15.03.2021 та від 04.04.2022, що діяли на дату укладення відповідних договорів кредиту) сума Споживчого кредиту, строк користування Споживчим кредитом, цільове призначення, розмір процентів за користування Споживчим кредитом та комісій (за умови обрання Клієнтом умов надання Споживчого кредиту з комісією), періоди сплати платежів визначаються Сторонами в Заяві на приєднання до Договору. Проценти за користування Споживчим кредитом та комісії встановлюються у фіксованому розмірі і підлягають сплаті Клієнтом по день фактичного повного повернення заборгованості за Споживчим кредитом (п.5.7 частина 5 розділ ІІ Публічної пропозиції). Пунктом 5.7.3. частини 5 розділу ІІ Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» визначено, що Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за Споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо Споживчого кредиту, надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному в Заяві на приєднання до Договору, від початкової (наданої) суми Споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цій Частині 5 Розділу ІІ цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів. Як видно із матеріалів справи, кредитні кошти за договором від 09.11.2022 були видані на споживчі потреби, отже до даних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачці до підписання нею кредитних договорів № 2001976893401 від 20.09.2021 та №1010678391 від 09.11.2022 були надані на ознайомлення відповідні паспорти споживчого кредиту, в яких чітко доведено до відома позичальника суму кредиту та умови і строк кредитування, розмір відсотків, реальна річна процентна ставка, загальні витрати за кредитом, порядок повернення кредиту, тощо. А також, в паспорті споживчого кредиту до договору від 09.11.2022 вказано про обов`язок сплати позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1,4% від суми кредиту. Отже, паспорти споживчих кредитів, в тому числі до договору від 09.11.2022, який підписаний електронним підписом [PERSON] , підтверджує отримання нею всіх пояснень та інформації, необхідної для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї, в тому числі в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором. Враховуючи викладене, заперечення відповідачки з приводу того, що банк не повідомив її про умови кредитування не є слушними. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За приписами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Із наданих позивачем доказів видно, що заборгованість [PERSON] по кредитному договору №2001976893401 від 20.09.2021 складає 10 363,6 грн, з яких: 6489,62 грн - кредит, 3873,99 грн - проценти; по кредитному договору №1010678391 від 09.11.2022 - 34 480,42 грн, з яких: 27901,93 грн - кредит, 5,20 грн - проценти, 6573,29 грн - комісія, що видно із розрахунків позивача. Встановлено, що відповідачкою порушувались умови кредитних договорів, кошти на повернення кредитів, сплату процентів та комісії не сплачувались, що вказує на наявність заборгованості по кредиту. Відповідачка свого розрахунку заборгованості по кредитам та відсоткам не навела, будь-яких доказів на спростування доводів позивача щодо невиконання відповідачкою зобов`язань за договорами кредитів, а також щодо розмірів заборгованості - не надала. Враховуючи викладене, суд погоджується із розрахунками позивача в частині заборгованостіпо кредитному договору №2001976893401 від 20.09.2021 в розмірі 6489,62 грн - кредит, 3873,99 грн - проценти; по кредитному договору №1010678391 від 09.11.2022 в розмірі 27901,93 грн - кредит, 5,20 грн - проценти. Заперечуючи проти стягнення комісії за договором №1010678391 від 09.11.2022 відповідачка посилається на те, що їх нарахування не відповідало вимогам законодавства, пункти кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки банк не повідомив, які саме послуги надавались позичальнику. При вирішенні питання щодо правомірності стягнення комісії за кредитним договором №1010678391 від 09.11.2022, суд зазначає таке. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Вказаний Закон розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Окрім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати (комісії) за обслуговування кредиту передбачена пунктом 5 договору №1010678391 від 09.11.2022, а також в розділі «Графік платежів». Розмір такої комісії складає 1,4%, що становить 397,22 грн щомісяця, а всього за 36 місяців (строк кредитування) 14 299,92 грн. Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Судом встановлено, що у вказаному кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачці та за які банком встановлена щомісячна комісія. Також, АТ ПУМБ не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому суд приходить до висновку, що положення вказаного кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Таким чином, суд погоджується із запереченнями [PERSON] стосовно неправомірності нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредиту за кредитним договором №1010678391 від 09.11.2022, а тому нарахована сума комісії в розмірі 6573,29 грн не підлягає стягненню з відповідачки. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачкою не повернуті, суд вважає можливим стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №2001976893401 від 20.09.2021 в розмірі 10 363,6 грн, за кредитним договором №1010678391 від 09.11.2022 в розмірі - 27907,13 грн, з яких: 27901,93 грн - кредит, 5,20 грн - проценти. Всього підлягає стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованість в сумі 38 270,74 грн. В стягненні заборгованості по комісії в розмірі 6573,29 грн слід відмовити позивачу з підстав, викладених вище. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2067,32 грн (38270,74 * 2422,40/44844,03).

Outcome: partial