Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

09 квітня 2025 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордера серії [NUMBER] від 11 травня 1987 року, який було видано її батьку. За даною адресою значиться зареєстрованим колишній чоловік позивачки - [PERSON] . Фактично відповідач не проживає у квартирі з липня 2023 року, не з`являється за місцем реєстрації, не утримує помешкання, не сплачує комунальні послуги, у квартирі відсутні його особисті речі, а тому позивач, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2025 року цивільну справу передано судді Шаповаловій К.В. 30 квітня 2025 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 29 травня 2025 року. Ухвалою суду від 29 травня 2025 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Печерську районну у м. Києві державну адміністрацію; судове засідання було відкладено на 17 липня 2025 року на 12:00 год. Ухвалою суду від 17 липня 2025 року до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судове засідання у справі було відкладено 14 серпня 2025 року на 10:00 год. У судове засідання призначене на 14 серпня 2025 року з`явився представник позивача (у режимі відеоконференцзв`язку) та відповідач; від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли заяви, у яких вони просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просили задовольнити. Причини неявки представника Печерської РДА у м. Києві суду невідомі, про час, дату та місце розгляд справи повідомлялися належним чином. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, зазначив, що [PERSON] вже довгий час не проживає у помешканні, просив визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] зазначив, що він дійсно не проживає у квартирі з листопада 2021 року, його речей там немає. Однак певний час він скидав позивачці на картку кошти для оплати житлово-комунальних послуг. Відповідач зазначив, що сам хотів знятись із місця реєстрації, однак наразі всі ці дії слід вчиняти через ТЦК та СП, тож він з місця реєстрації так і не знявся. Вказав, що за вказаною адресою ним було зареєстровано ТОВ. Загалом зазначив, що заперечує щодо задоволення позову, оскільки позивачкою було подано до суду позов про поділ майна подружжя, серед якого є майно у м. Бориспіль, де наразі фактично проживає відповідач. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивач та відповідача, доходить такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] користується квартирою за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення серії [NUMBER] від 27 квітня 1987 року, який був виданий [PERSON] (батьку позивачки) та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис № 9 від 24 грудня 1995 року, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Прізвище дружини після укладення шлюбу змінено на " [PERSON] ". Як зазначено у позовній заяві після укладення шлюбу [PERSON] було зареєстровано у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідача [PERSON] у вказаній квартирі підтверджується даними з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА". Відповідно до копії рішення суду № 753/4090/25 від 24 квітня 2025 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до копій актів від 01 вересня 2023 року, від 01 грудня 2023 року, від 05 травня 2024 року, які підписані головою правління ОСББ «Вербицького 14-В», у квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] . Відповідно до копій квитанцій, оплата коштів за отримані житлово-комунальні послуги здійснюється [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача зазначив, що відповідач у квартирі не проживає, його речей там немає, оплати за житлово-комунальні послуги він не здійснює. Відповідач зазначив, що він дійсно не проживає у квартирі з 2021 року, його речі у квартирі відсутні. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що право найму позивачем квартири за адресою: [ADDRESS] підтверджується копією ордеру серії [NUMBER] від 27 квітня 1987 року. 3гідно із статтею 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до статті 65 Житлового кодексу УРСР, наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно із статтею 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За даними матеріалів справи, та як було встановлено у судовому засіданні відповідач на спірній житловій площі не проживає з 2021 року, що не заперечувалось та не спростовувалось відповідачем у справі. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] у добровільному порядку залишив житлове приміщення та не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, що значно перевищує шестимісячний строк, встановлений статтею 71 ЖК України та протягом якого за тимчасово відсутньою особою зберігається право на жиле приміщення. За наведених обставин у суду достатньо доказів та підстав для висновку, щоб визнати відповідача такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки він добровільно не проживає за адресою місця своєї реєстрації: [ADDRESS] понад шестимісячний строк, та відсутній на спірній житловій площі без поважних на те причин. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню. Разом з тим позивач просила стягнути з відповідача витрати понесені нею на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат позивачкою на правову допомогу, представником позивача до матеріалів справи надано ордер на надання правничої допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акта №3 приймання-передачі наданих послуг від 04 березня 2025 року, копію квитанції про сплату коштів за вказаний актом приймання-передачі. Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами статті 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача на підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу не було надано суду копію договору про надання правової допомоги, в якому визначені умови та порядок надання послуг, перелік таких послуг, тощо. Поряд з цим, у акті приймання-передачі наданих послуг зазначено, що адвокатське бюро надало клієнту юридичні послуги відповідно до договору про надання правничої допомоги № 27/02 від 27 лютого 2025 року, а клієнт прийняв надані послуги, вартість яких вказана у додатковій угоді №1 до договору. Суд також наголошує на тому, що в акті зазначено, що загальна вартість наданих адвокатським бюро послуг становить 8500,00 грн, поряд з тим у прохальній частині позову представник просить суд стягнути із відповідача правову допомогу у сумі 20 000,00 грн. Впродовж розгляду справи у суді представником позивача не було надано суду ані копії договору про надання правової допомоги, ані копії згаданої додаткової угоди, якою визначено вартість послуг, що надаються адвокатом. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. З огляду на викладене, зважаючи на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, враховуючи те, що представником позивача не підтверджено належними доказами понесені витрати на правничу допомогу, з огляду на відсутність договору про надання правової допомоги, та додаткової угоди № 1 до договору, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а аткож враховуючи, що відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви, з нього підлягає до стягнення на користь позивачки судовий збір.

Outcome: approved