Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] через представника адвоката Мамонтову Ольгу Анатоліївну 18.03.2025 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій просить суд: - здійснити поділ квартири [ADDRESS] , загальною площею 96,6 кв.м. та нежитлового приміщення №4п за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 16,3 кв.м., які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя; -\~визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~1/2\~частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину нежитлового приміщення №4п за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 16,3 кв.м. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що 10 серпня 2012 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №372 від 10.08.2012 року. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилось двоє дітей, сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як зазначає\~у позовній\~заяві позивачка,\~до початку\~повномасштабного вторгнення\~російської федерації\~на територію\~України вона\~разом з\~відповідачем та\~малолітніми дітьми\~проживали в\~місті Харків,\~однак 19.03.2022\~року за\~згодою [PERSON] ,\~позивачка разом\~з дітьми\~виїхала з\~міста Харкова\~до Словаччини\~задля забезпечення\~безпечних умов\~життя для\~себе та\~малолітніх дітей.Незважаючи на перебування за межами України, позивачка з дітьми регулярно приїздила до чоловіка в місто Одеса та вони спільно проводили час, як сім`я. Згодом, під час одного з приїздів позивачки до України, нею спільно з відповідачем було прийнято рішення щодо купівлі квартири в [ADDRESS] , оскільки розглядалась можливість повернення останньої разом з дітьми до України та проживання в місті Одесі всією сім`єю. Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.10.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №300, було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,6 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м., що складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, вартістю 2 511 713,00 грн. Відповідно до умов договору купівлі-продажу 10.10.2023 року, квартира [ADDRESS] набувається на згодою дружини покупця - [PERSON] , на підставі відповідної заяви від 10.10.2023 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 299. Крім того, у шлюбі було придбано нежитлове приміщення № 4п за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 16,3 кв.м. (підземний паркінг) відповідно до додаткової угоди про заміну сторони від 25.08.2022 року у договорі асоційованого членства у споживчому товаристві №2/6п-К від 01.07.2021 року, за п. 1 якої Первісний пайовик замінений на Нового пайовика, яким є [PERSON] та за яким у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав від 10.11.2023 року зареєстровано право власності на вказане майно. Як зазначає позивачка у позовній заяві, протягом 2024 року відносини між подружжям почали погіршуватися, зникало взаєморозуміння. Станом на дату подання позовної заяви шлюб між сторонами не розірвано. Оскільки, вищевказане майно було придбане позивачкою та відповідачем в період шлюбу, кошти на його придбання були спільні, існували наміри використовувати його для проживання родиною з дітьми, позивачка вказує, що вищевказане нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, частки в якому між ними є рівними. На підставі\~вищевикладених обставин позивачка звернулась\~до суду\~з даним\~позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л. В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.03.2025 року вищевказану позовну заяву залишено без руху. 25.03.2025 року представником позивача на виконання вказаної ухвали суду, надано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по даній цивільній справі, визначено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження, визначено дату, час та місце підготовчого судового засідання. 15.04.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який сформований в системі «Електронний суд» 14.04.2025 року, в якому представник частково не погоджується з позовними вимогами та просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частки квартири [ADDRESS] . В обґрунтування відзиву представник відповідача посилається на те, що 10 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було зареєстровано шлюб під час якого подружжя довгий час вело спільне господарство та разом виховувало малолітніх дітей. Відповідач у відзиві зазначає, що не заперечує та визнає, що майно, набуте за спільні кошти подружжя, є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Однак, як вказує відповідач, квартира [ADDRESS] , вартість якої на момент придбання складала 2511713,00 грн., була частково придбана за особисті грошові кошти [PERSON] . Так, 06 вересня 2023 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] здійснив продаж квартири [ADDRESS] вартість якої складає 2047920,00 грн., яка належала останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.09.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. та зареєстрований в реєстрі за №3297. Отримані від продажу квартири [ADDRESS] грошові кошти були використані подружжям 10 жовтня 2023 року під час придбання спірної квартири, а отже відповідач вважає, що вимога [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири є безпідставною та необґрунтованою. Відповідач у відзиві зазначає, що 4/5 частини спірної квартири, є особистою власністю [PERSON] та не підлягає поділу, а 1/5 частини квартири, дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, тобто може бути поділено на рівні частини між подружжям, у зв`язку з чим вважає, що поділ спірної квартири [ADDRESS] необхідно здійснити у наступних пропорціях: за [PERSON] - 9/10 частки квартири, а за [PERSON] 1/10 частки квартири. 24.04.2025 року представником позивача подано через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що доводи відповідача щодо придбання 4/5 частки квартири [ADDRESS] за особисті кошти, отримані внаслідок продажу квартири у місті Харкові, яка належала відповідачу на праві власності не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, оскільки в договорі купівлі-продажу від 10.10.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №300 подружжям було придбано квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 96,6 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м., що складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, вартістю 2511713,00 грн. У вказаному договорі купівлі-продажу від 10.10.2023 року зазначено, що квартира набувається за згодою дружини покупця [PERSON] на підставі відповідної заяви від 10.10.2023 року, яка також посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. та зареєстрована в реєстрі за №299, якою остання надала згоду [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю, а придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу. Крім того, представник позивачки у відповіді на відзив зазначає, що позивачка протягом спільного подружнього життя з відповідачем займалася не лише веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, а й вела активну діяльність в якості фізичної особи-підприємця з 12.03.2013 року та припинила підприємницьку діяльність лише 21.08.2024 року. Результатом ведення підприємницької діяльності позивачки було отримання значного прибутку, про що відповідач, як державний службовець, неодноразово зазначав в своїх річних деклараціях про доходи. Крім того, 27.08.2022 року [PERSON] було здійснено продаж автомобіля марки «Toyota», модель «Highlander», 2019 р.в., за 1168000,00 грн., а також 21.02.2023 [PERSON] було здійснено продаж автомобіля марки «Volkswagen», модель «Atlas», 2020 року випуску, за суму 1180575,00 грн. У зв`язку з чим, позивачка вважає доводи та аргументи, зазначені у відзиві на позовну заяву представника відповідача безпідставними, необґрунтованими і не підтвердженими доказами. 05.05.2025 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що не заперечує факту, що в умовах договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.10.2023 року міститься посилання на отримання згоди дружини відповідача на придбання нерухомого майна, однак даний факт жодним чином не спростовує, що частина даної квартири є особистою приватною власністю відповідача. Щодо посилання представника позивача на декларації, які розміщені на веб-сайті Національної агенції з питань запобігання корупції, представник відповідача зазначає, що відомості які містяться в поданих відповідачем деклараціях за 2022 рік та 2023 рік додатково підтверджують той факт, що 4/5 частки спірної Квартири було придбано за особисті кошти [PERSON] , а отже є його особистою власністю. У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 29.05.2025 року, судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. У судове засідання призначене на 29.07.2025 року в режимі відеоконфереції з`явились: -позивачка та її представник, які підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі; -представник відповідача, який просив суд відмовити у задоволенні позову щодо визнання за позивачкою права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , натомість визнати за останньою право власності на 1/10 частки спірної квартири. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 29.07.2025 року за наявною явкою учасників справи. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 11.08.2025 року о 13 год. 45 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, сторони повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі в судовому засіданні, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 вересня 2012 року зареєстровано шлюбу між громадянами України: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №372 від 10.08.2012 року. Під час реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі в сторін по справі народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які станом на час розгляду справи є малолітніми. Шлюб між сторонами по справі станом на час звернення позивачки до суду з даним позовом 18.03.2025 року розірваний не був. Позивачка вказувала, що відповідне питання перебувало на розгляді в Салтівському районному\~суді міста\~Харкова по цивільній справі №643/4203/25, що не оспорювалось сторонами під час розгляду справи. Враховуючи положення ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень було перевірено та встановлено дійсність вказаних тверджень про перебування в провадженні Салтівського районного\~суду міста\~Харкова цивільної справи №643/4203/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, за наслідком розгляду якої 19.05.2025 року шлюб між сторонами розірвано, а рішення суду набрало законної сили 19.06.2025 року. Судом встановлено, що у період шлюбу між сторонами, мало місце укладення подружжям наступних правочинів спрямованих на набуття та припинення рухомого і нерухомого майна. Так, 27 серпня 2022 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №8047/2022/3259424 було продано транспортний засіб «Toyota Highlander», 2019 року випуску, за 1168000,00 грн. У відповідності до вказаного договору, даний транспортний засіб був зареєстрований за продавцем [PERSON] 15.05.2021 року, тобто набутий у власність в період перебування у шлюбі з позивачкою. 21 лютого 2023 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №5144/2023/3668077 було продано транспортний засіб «Volkswagen Atlas», 2020 року випуску, за 1180575,00 грн. У відповідності до вказаного договору, даний транспортний засіб був зареєстрований за продавцем [PERSON] 27.08.2022 року, тобто набутий у власність в період перебування у шлюбі з позивачкою. 06 вересня 2023 року між [PERSON] від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я. В., зареєстрований в реєстрі за №3331. У відповідності до вказаного договору, [PERSON] продав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , за 2047920,00 грн., що становить еквівалент 56000,00 доларів США згідно офіційного курсу валют Національного Банку України станом на 06.09.2023 року. Дана квартира належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В., зареєстрованого в реєстрі за №3297, тобто набута до укладеного з позивачкою зареєстрованого шлюбу. На підставі викладеного, судом встановлено, що в період шлюбу з позивачкою, відповідачем було здійснено продажу набутого ним до реєстрації шлюбу майна квартири [ADDRESS] , за 2047920,00 грн., що становило еквівалент 56000,00 доларів США. Надалі, 10 жовтня 2023 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В. та зареєстрованого в реєстрі за №300, придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,6 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м., яка складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, за 2511713,00 грн. У відповідності до абз. 2 п. 3 договору, вказана в договорі квартира набувається за згодою дружини покупця [PERSON] , на підставі заяви, справжність підпису під якою засвідчено Калашник О. В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 10.10.2023 року за реєстровим №299, яка зберігається у справах нотаріуса. Сторонами під час розгляду справи не спростовувалось, що заява надана [PERSON] під час вчинення вищевказаного договору, надавалась саме на придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] , у спільну сумісну власність подружжя. На підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В. та зареєстрованого в реєстрі за №300, за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 10.10.2023 року №349864087. Також, в період перебування сторін у шлюбі, 01.07.2021 року між Споживчим товариством «Будова-модерн» та громадянином [PERSON] укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві «2/6п-К від 01.07.2021 року. 25.08.2022 року між Споживчим товариством «Будова-модерн», громадянином [PERSON] та громадянином [PERSON] укладено додаткову угоду про заміну сторони у договорі асоційованого членства в споживчому товаристві №2/6п-К від 01.07.2021 року, у відповідності до умов якого до [PERSON] переходять усі права та обов`язки первісного пайовика за договором. 26.08.2022 року між Споживчим товариством «Будова-модерн» та [PERSON] укладено додаткову угоду про визнання розміру паю та цільового внеску до договору асоційованого членства в споживчому товаристві «2/6п-К від 01.07.2021 року, у відповідності до якого визначено цільовий внесок в розмірі 80221,76 грн., пай в розмірі 82778,24 грн. У відповідності до довідки про виплату паю від 26.08.2022 року №757, виданої головою СТ «Будова-модерн» про те, що [PERSON] є асоційованим членом Споживчого товариства «Будова-модерн» на підставі договору асоційованого членства в споживчому товаристві №2/6п-К від 01.07.2021 року. Пайовий внесок станом на 26.08.2022 року, сплачений в повному обсязі та надане нежитлове приміщення №4п (будівельний № НП6п) загальною площею 16,3 кв.м. згідно даних ТОВ «Інженер Сі-ті» за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, між сторонами підписано акт прийому-передачі майнових прав на нежитлове приміщення №4п (будівельний №НП 6п) у збудованому будинку за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса: [ADDRESS] ). Згодом, 10.10.2023 року між Споживчим товариством «Будова-модерн» та [PERSON] підписано акт прийому передачі ключів від нежитлового приміщення №4п (будівельний №НП 6п) у збудованому будинку за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса: [ADDRESS] ). Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав №353998824 від 10.11.2023 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення,загальною площею 16,3 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного вбачається, що нежитлове приміщення №4п, розташоване за адресою: [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , зі згоди [PERSON] , були придбані за час перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] , та зареєстровані на ім`я одного з подружжя [PERSON] . Позивачкою в даній справі заявлені вимоги з приводу поділу вищевказаного нерухомого майна, як спільного сумісного майна подружжя. Частиною 1 статті 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 21 СК України). Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства (ч.1 ст. 27 СК України). Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначений у\~статті 114 СК України, згідно з якою у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.\~У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 368 ЦК України). Відповідно до\~статті\~60\~СК України,\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша\~статті 57 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша\~статті 61 СК України). Тлумачення\~статті 61 СК України\~свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша\~статті 63 СК України). Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них, що визначено ч. 1 ст. 368 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року №554/8023/15-ц зазначала висновок, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), а також застосований Верховним Судом у постанові від 28 серпня 2024 року по справі №478/1133/23. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)). Даний висновок знайшов своє підтвердження у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23, в якій Верховний Суд дійшов до висновку, що якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Частиною першою ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст.71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст.364 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судом також враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження №14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевказані норми законодавства, оцінюючи надані до суду докази, судом встановлено, що сторонами в період перебування у шлюбі придбане нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 96,6 кв.м., з них житлова 53 кв.м. та нежитлове приміщення №4п за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 16,3 кв.м., які булі зареєстровані на праві власності за [PERSON] . Як вбачається, відповідачем не спростовувався факт належності нежитлового приміщення №4п за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 16,3 кв.м., до спільної сумісної власності подружжя, за наслідком чого, в силу презумпції спільного сумісного майна подружжя, дане нерухоме майно належить до спільного сумісного майна сторін по справі. Щодо доводів відповідача про визнання за [PERSON] 1/10 частки нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , з посиланням на те, що інша частина вказана нерухомого майна фактично є його особистою власністю, так як придбана за особисті кошти отримані від продажу іншого належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна, суд зазначає наступне. Як вже судом встановлено, відповідачеві [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачкою належало на праві власності нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , яка в подальшому 06.09.2023 року в період перебування у шлюбі з позивачкою була продана ним за 2047920,00 грн. Отже, суд вважає підставними доводи [PERSON] , що грошові кошти отримані ним від продажу вищевказаної квартири в сумі 2047920,00 грн., що становило еквівалент 56000,00 доларів США, дійсно отримані ним від продажу належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна, а відтак відповідні грошові кошти були отримані відповідачем у особисту власність. Надалі, як вже судом встановлено, 06.09.2023 року [PERSON] було придбано за договором купівлі-продажу від 10.10.2023 року, у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, квартиру [ADDRESS] , вартість якої складала 2511713,00 грн. Відповідно до абз. 2 п. 3 договору купівлі-продажу зазначеної квартири дружина покупця надала свою згоду на набуття ним вказаної квартири, справжність підпису під якою засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О. В. 10.10.2023 року за реєстровим №299. Сторонами під час розгляду справи не спростовувалось, що заява надана [PERSON] під час вчинення вищевказаного договору, надавалась саме на придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] , у спільну сумісну власність подружжя. Отже, укладаючи вказаний правочин з придбання спірної квартири [ADDRESS] , сторони разом скерували намір з придбання даної квартири в інтересах сім`ї та надали згоду одне одному на придбання нерухомості саме у спільну власність, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] та наданою [PERSON] згодою на придбання у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Частинами 1-3 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном. Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може\~бути:\~(а)\~передумовою для\~встановлення правовідносин\~між особою,\~яка надала\~цю згоду,\~та адресатом\~згоди або\~між останнім\~та іншими\~особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)). У статті 65\~СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.\~\~Для укладення\~одним із\~подружжя договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово.\~Згода на\~укладення договору,\~який потребує\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~має бути\~нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої\~статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19). Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з\~\~своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя\~на розпоряджаються майном (коштами) на набуття\~майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Відповідний висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року\~по справі №712/3590/22, та враховується судом під час розгляду даної справи. Приймаючи викладене, суд зазначає, що укладаючи 10.10.2023 року договір купівлі-продажу з придбання квартири [ADDRESS] , [PERSON] діяв зі згоди дружини [PERSON] , яка в момент укладення даного правочину надала нотаріально посвідчений односторонній правочин на згоду придбання цього майна саме у спільну сумісну власність подружжя, що свідчить, що сторони спільно висловили свою волю щодо правового режиму майна - спірної квартири, а також засвідчили про наявну домовленість сторін по справі про віднесення даного майна до спільної сумісної власності. За наслідком чого, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що більша частка спірної квартири була придбана за належні йому на праві особистої приватної власності грошові кошти, оскільки як вбачається, станом на час вчинення вищевказаного договору з придбання квартири [ADDRESS] , [PERSON] підтвердив факт і згоду на придбання цього майна саме у спільну сумісну власність, а відтак засвідчив наявну домовленість про зміну правового режиму коштів за які придбано це майно, підтвердженням його віднесення до спільної сумісної власності. На підставі вищевикладеного, в силу презумпції спільності права власності подружжя на майно яке набуте сторонами в період шлюбу в інтересах сім`ї та у спільну сумісну власність, що засвідчено ними особисто та не є спростованим, суд доходить до висновку, що спірне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , та нежитлове приміщення №4п за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , частки кожного з яких в цьому майні є рівними по 1/2 за кожним. Ухвалюючи рішення суду в даній справі судом враховується, що відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з\~ч.1,\~2.\~6\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається\~на\~сторони пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесенні останньої судові витрати зі сплати судового збору в сумі 12112,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved