Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

На підставі договору купівлі-продажу від 10.04.1998 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстроване у КП БТІ м. Донецька за реєстровим №4969 16.04.1998, що підтверджується відповідним реєстраційним написом. Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону) Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Крім того, за положеннями статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. Приписами чинної\~ст.\~328\~Цивільного кодексу\~України визначено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, 10.04.1998 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули права власності на квартиру [ADDRESS] , як у розумінні ЗУ «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), так і у розумінні діючої ст.328 ЦК України. Квартира, згідно даних технічного паспорту, є двокімнатною, загальною площею 44,10 кв.м., житловою площею 29,20 кв.м. Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо). В даній справі судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були власниками нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набувши право власності на квартиру зареєстрували своє право власності у КП «БТІ м. Донецька» у порядку передбаченому на момент виникнення права. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 66. Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства громад та територій України від 28.02.2025 №376. Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька. Відтак, суд доходить висновку, що станом на 01.08.2025 доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», позивачі та державні реєстратори не мають. 03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Судом перевірені відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено, що вони не містять відомостей щодо права власності позивача та померлого [PERSON] на частки спірної квартири. У той же час судом встановлено, що 05.02.2024 позивач подала до державного реєстратора заяву про державну реєстрацію її прав на належну їй частку у квартирі. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської військової адміністрації) №71571656 від 13.02.2024 відмовлено у проведенні реєстраційної дії через неподання заявником чи неотримання державним реєстратором відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013. Частиною другою\~статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом\~чи судом у визначених\~законом\~випадках. Предметом даної справи є визнання за позивача права власності на частки у квартирі, оскільки це право не визнається іншими учасниками цивільних відносин. Підставою позову є ст.392 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~статті 392 ЦК\~України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц У цій справі судом встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири, але не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про її право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин. При цьому суд зазначає, що у позивача відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є бабою та дідом позивача по лінії матері. [INFO] [PERSON] померла. За життя їй належала квартири [ADDRESS] Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , був [PERSON] . Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] підтверджується витягом зі Спадкового реєстру №45823192 від 17.11.2016. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що [PERSON] за життя не оформив свої спадкові права на частку квартиру, яку успадкував після смерті дружини. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (ст.1216 ЦК України) До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України). Приписами ст.1296 ЦК України унормовано, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У цій справі судом встановлено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] і відносить до спадкоємців п`ятої черги. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті діда, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Покровського районного нотаріального округу Шевери О.С., яка постановою від 29.06.2024 року № 440/02-31 відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки підтвердити реєстрацію права власності на спадкове майно неможливо з тих підстав, що документи КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька», яке здійснювало реєстрацію права власності знаходяться на тимчасово окупованій території України. Згідно довідки №451/02-14 від 19.02.2023 року, виданої приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шеверою О.С. , [PERSON] є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину, до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає. Враховуючи викладене, доводи позивача про визнання за нею, як спадкоємицею п`ятої черги за законом після смерті діда [PERSON] , права власності на квартири [ADDRESS] , яка належала йому в порядку спадкування після смерті [PERSON] , є обґрунтованими, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved