Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

Позивачка, в інтересах якої діє представник - адвокат Пузир В.О., звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя як об`єкта права спільної сумісної власності, зазначивши, що 22.05.2021 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитинину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17.03.2025 справа ЄУН 387/195/25, яке набрало законної сили 17.04.2025, між позивачкою та відповідачем укладений шлюб розірвано. В період перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя 21.08.2024 придбано транспортний засіб AUDI A4, 2003 року випуску, номер кузову [NUMBER] . Право власності на підставі договору купівлі-продажу №8158/24/001490 на зазначений автомобіль зареєстровано за [PERSON] , який станом на 20.05.2025 є одноосібним його користувачем та в добровільному порядку сплатити грошову компенсацію за частку такого рухомого майна згоди не надає. За наведеного, з метою захисту своїх майнових прав, як учасника подружжя за спільні кошти якого придбано такий транспортний засіб, позивачка звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 05.06.2025 за вказаним позовом відкрито провадження у справі ЄУН 387/796/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 03.07.2024. Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію цивільного процесу та призначено справу до розгляду по суті на 08.08.2025, про що 03.07.2025 постановлено відповідну ухвалу. Позивачка в судове засідання не з`явилась. Представник позивачки - адвокат Пузир В.О., через систему «Електронний суд» 08.08.2025 подав до суду заяву, в якій просить судове засідання, призначене на 08.08.2025, провести без участі сторони позивача. Вимоги позовної заяви підтримує та просить їх задоволити в повному обсязі. Також повідомив, що сторона позивача заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме шляхом направлення ухвал суду за місцем реєстрації. Ухвала суду про відкриття провадження у справі 05.06.2025 отримана відповідачем 14.06.2025, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 0691012296242. При цьому ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 03.07.2025 повернута до суду без вручення з відміткою працівника поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до положень п. 4 ч.8 ст.128, ч.1 ст.131 ЦПК України ухвала вважається врученою. Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про судове провадження у даній справі. Враховуючи положення ст.ст.14, 81 ЦПК України якими в цивільному судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача. Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло. Згідно із ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.05.2021 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №267. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 24.05.2022. В період перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя 21.08.2024 придбано транспортний засіб AUDI A4, 2003 року випуску, номер кузову [NUMBER] , право власності на вказаний транспортний засіб зареєстровано за відповідачем [PERSON] 21.08.2024, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС № 31/1433АЗ-11861-2025 від 13.05.2025. Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 17.03.2025 справа ЄУН 387/195/25, укладений між позивачкою та відповідачем шлюб розірвано. Рішення суду набрало законної сили 17.04.2025. За доводами позивачки, які не спростовані відповідачем, після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу, відповідач одноособово користується спільним транспортним засобом. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно достатті 60 Сімейного кодексу України (далі -СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четвертастатті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таке ж положення містить і ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертоюстатті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченихЦивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). За нормами ч.2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки спірний транспортний засіб AUDI A4, 2003 року випуску, номер кузову [NUMBER] , набутий сторонами за час перебування у шлюбі, отже такий транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя. Ринкова вартість в Україні транспортного засобу марки AUDI A4, 2003 року випуску, VIN: [NUMBER] , відповідно до звіту про оцінку легкового автомобіля станом на дату оцінки 16.05.2025, становить 219 713 (двісті дев`ятнадцять тисяч сімсот тринадцять) гривень. Отже враховуючи встановлену вартість спірного автомобіля, яка становить 219 713 гривень, відповідно вартості автомобіля становить - 109 856 гривень 50 копійок, оскільки іншої домовленості між подружжям не встановлено і підстав відступлення від засади рівності часток подружжя сторонами не наведено, отже грошова компенсація частки позивачки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становить 109 856 гривень 50 копійок. Тому, з урахуванням доводів сторони позивачки, того, що автомобіль вже зареєстрований на відповідача та перебуває у його користуванні, суд вважає що його слід залишити у власності [PERSON] та стягнути з нього на користь позивачки компенсацію вартості частини спільного майна в розмірі 109 856 гривень 50 копійок. За наведеного, суд вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Вирішуючи питання судових витрат зі сплати судового збору, суд виходить з наступного. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позовних вимог позивачки, а також те, що позовна заява була подана до суду у електронному вигляді з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягають стягненню понесені позивачкою витрати по оплаті судового збору із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 у розмірі 968 грн. 96 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved