Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

Головченко О.А., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Новобузького районного суду Миколаївської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр», в якому просив визнати поважною причиною пропуску строку оскарження та поновити строк оскарження, визнати недійсним договір про споживчий кредит №100437873 від 15.09.2021 року, укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] ; визнати недійсним договір факторингу №10-02/2022-50 від 10.02.2022 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал»; визнати недійсним договір про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги за №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що договір про споживчий кредит №100437873 від 15.09.2021 року укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , шляхом підписання одноразовим ідентифікатором. Предметом договору є 8000 грн., з 1,25% ставкою, строком з 15.09.2021-15.10.2021. ТОВ «Мілоан» нарахував заборгованість 27917,90 грн, яка складається з: 6304 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 880 грн. - простроченої комісії; 20733,90 грн. - прострочені проценти. В подальшому, 10.02.2022 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №10-02/2022-50. За цей час ТОВ «Вердикт Капітал» здійснив нарахування 4412,80 грн., за період з 10.02.2022 - 23.02.2022, а загалом заборгованість склала 32330,70 грн. Наразі, 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення прав вимоги №10-03/2023/01. [PERSON] не погоджується з тим, що нею укладався кредитний договір, а відповідно не існує заборгованості за кредитним договором, договором факторингу та договором відступлення. Не існує жодного доказу того, що позивач та ТОВ «Мілоан» домовились про застосування ЗУ «Про електронну комерцію» у спірних відносинах, як такого погодження наперед сторони не узгоджували, не отримувалось і не існує, а позивачка не здійснювала направлення ТОВ «Мілоан» одноразового ідентифікатора. Оскільки сторони не підписали/не уклали належним чином спірний договір, а отже сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому числі щодо нарахування процентної ставки та інших в тому числі фінансового характеру платежів, умов відповідальності, тощо - до такого кредитного договору необхідно відноситись таким, який є не укладеним. Представник позивачки вважає, що ТОВ «Мілоан», як фінансова установа, під час укладання вказаного кредитного договору порушив права позивачки як споживача фінансових послуг, а також включив в договір несправедливі умови. Інформація про послугу (надання кредиту, її умов) [PERSON] відповідачу ТОВ «Мілоан» перед укладанням спірного договору не надана. З огляду на ту обставину, що паспорт на споживчий кредит є додатком до кредитного договору - уся необхідна інформація перед «укладанням» спірного договору була відсутня. Зазначає, що з огляду на умови спірного кредитного договору, [PERSON] не вказувала свою електронну пошту (через відсутність) такого, що в свою чергу унеможливлює повністю останньою отримати спірний договір. Також зазначає, що за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні змінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. З огляду на зміст та характер наданого договору факторингу, необхідно прийти до висновку про те, що між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 10.02.2022 року був укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу. Отже, нарахування ТОВ «Вердикт Капітал» 4412,80 не мав підстав нараховувати. Вважає, що ТОВ «Вердикт Капітал» не набув права вимоги відносно боргу позивачки та не міг здійснити укладання договору №10-03/2023/1 про відступлення прав вимоги від 10.03.2023 з ТОВ «Коллект Центр», що в свою чергу позбавляє останнього на права вимоги до [PERSON] . Представник позивачки в судовому засіданні зазначив, що позивачка не бажала та не укладала договір про споживчий кредит №100437873 від 15.09.2021, грошові кошти не отримувала та не користувалась ними. Умови договору про споживчий кредит та відсоткова ставка є несправедливими. Крім того, між відповідачами було укладено не договір факторингу, а договір відступлення прав вимоги. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про місце, час і дату розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача ТОВ «Коллект Центр» в судовому засіданні вказала, що позиція відповідача жодним документом не підтверджена. Виписка по рахунку позивачки містить відомості, які підтверджують зарахування коштів в сумі 8000 грн. на картку, чим позиція позивача повністю спростовується. Просила відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідача ТОВ «Мілоан» в судове засідання не з`явився. Представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явився. Від відповідача ТОВ «Коллект Центр» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що [PERSON] не надає жодних доказів на підтвердження заперечення факту використання одноразового ідентифікатора нею, і факт укладання нею із ТОВ «Мілоан» договору про споживчий кредит №100437873 від 15.09.2021 року, що свідчить про ніщо інше як спробу уникнути позивачем виконання взятого на себе зобов`язання. 15.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем було укладено договір про споживчий кредит №100437873, в електронній формі, який позивачем було підписано одноразовим ідентифікатором «V82740». Відповідно до п.2.1. договору №100437873 від 15.09.2021 року кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Згідно ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Перед укладанням договору [PERSON] звернулась до ТОВ «Мілоан» із анкетою-заявою на отримання кредиту, де був вказаний номер мобільного телефону позивача. ТОВ «Мілоан» надіслало [PERSON] засобами зв`язку, на вказаний позивачкою номер мобільного телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді коду, який позивачем було введено та підписано договір. Товариство після одержання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) відправило позивачу примірник кредитного договору у формі електронного документу, розмістивши його у особистому кабінеті. З боку позивача відсутні будь які твердження та докази того, що вона не мала доступу до свого особистого кабінету чи про те, що вона його не реєструвала в принципі. Також, позовна заява не містить жодної інформації як і доказів про те, що [PERSON] було втрачено її мобільний телефон станом на дату укладення договору. Отже, очевидно, що 15.09.2021 року позивачем було свідомо вчинено сукупність дій, спрямованих на укладення договору про споживчий кредит №100437873. Представником позивача разом із позовною заявою не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї позиції, зокрема, але не виключно, довідки з банку про відсутність відкритих рахунків на ім`я [PERSON] у відповідній банківській установі, банківську виписку по картковому рахунку позивача, з якої можна дійти висновку, що грошові кошти на таких рахунок не зараховувалися, докази виконання своїх зобов`язань за договором тощо. Від відповідача - ТОВ «Мілоан» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що 15.09.2021 між позивачем та товариством було укладено договір про споживчий кредит №100437873 на суму 8000,00 грн. зі сплатою комісії та відсотків за користування кредитними коштами строком на 30 днів, з кінцевим терміном повернення коштів у строк до 15.10.2021 року, шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку позичальника, зазначений в анкеті-заявці в особистому кабінеті позивача. Згідно п. 6.1 кредитного договору, кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Також зазначає, що спірний кредитний договір є вже другим, що укладено між позивачем та ТОВ «Мілоан», при цьому попередній договір позивачем виконано. До укладення кредитного договору, позивачем складено та подано анкету-заяву на кредит. Верифікація позивача здійснена за допомогою системи BankID Національного банку України. Дані вказані заявником в анкеті-заяві співпадають з тими, які отримав відповідач з системи BankID НБУ, включаючи фінансовий номер телефону (на який відправляються паролі та ідентифікатори необхідні для входу в особистий кабінет та підписання договору). Технологічно система BankID НБУ влаштована таким чином, що користувач (в даному випадку позивач), який запитує послугу на сайті надавача послуг (в даному випадку відповідача), обирає серед банків, що приєдналися до системи BankID НБУ, той банк, в якому він безпосередньо верифікований, є його клієнтом та має діючий договір, після чого проходить багатофакторну автентифікацію на сторінці обраного ним банку (що фактично релевантна автентифікації при доступі до управління карткою/рахунком за допомогою інтернет-банкінгу) та надає цьому банку згоду на передачу ідентифікаційних даних надавачу послуг (в даному випадку - відповідачу). Таким чином, банк-ідентифікатор зобов`язаний передавати відповідачу через систему BankID НБУ повні, достовірні і актуальні дані щодо позивача та переконатись, що саме позивач надає згоду на передачу своїх ідентифікаційних даних відповідачу. Таким чином, посилання позивача, про те, що нею договір не укладався та не підписувався спростовується матеріалами справи. Щодо пені ТОВ «Мілоан» зазначає, що пеню необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами. Проценти за користування чужими коштами є платою саме за користування ними, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання. Проценти не є пенею та не є компенсацією за порушення невиконання зобов`язання. Розмір зазначених процентів прописаний у кредитному договору (п.1.5, п.1.5.1 та п.1.6 та 2.2.3. кредитного договору). Представником позивача надано відповідь на відзив ТОВ «Мілоан», в якій зазначає, що ТОВ «Мілоан» не надає жодних належних та допустимих доказів того, що саме він виконав взяті на себе зобов`язання. ТОВ «ФК «Елеєнс» здійснило перерахування кредитних коштів, то саме це товариство має заявляти відповідні вимоги до [PERSON] ТОВ «Мілоан» вказує про вчинення сплати комісій за продовження строку кредитування, проте жодних належних доказів цій обставині не надає і не обгрунтовує. Разом з тим, ТОВ «Мілоан» не надано жодних доказів, що нараховані проценти є справедливими, що здійснювалось наданні інших кредитних послуг, за які слід нараховувати комісії. Інформація про посвідчення особи з системи НБУ - датована 31.08.2021р., що за версією ТОВ «Мілоан» є доказом належної перевірки заявника. Однак, якщо погоджуватись з тим, що 31.08.2021р. укладалась інша кредитна угода, яка успішно виконана, виникає лише один висновок, усі перевірки, заповнення, надання документів, відкриття кабінету, тощо, могло здійснюватись не 15.09.2021 а 31.08.2021. Разом з тим, це також не узгоджується з доводами ТОВ «Мілоан»,що здійснювалася перевірка [PERSON] саме 15.09.2021. Якщо погоджуватись про те, що [PERSON] сплачувала грошові кошти 20.10.2021, 29.10.2021, 15.11,2021, проте такі кошти не були належним чином обліковані. Отже така відомість не містить в собі належну та достовірну інформацію про фактичні проведені розрахунки. Стверджувати, що одноразовий ідентифікатор, він же пароль особистого кабінету був доступний лише особі, якій він направлявся - не підтверджується жодним документом. Отже невідомою залишається особа, яка могла подати заяву, отримати одноразовий ідентифікатор, погодитись з умовами кредиту та підписати в електронній формі. Представником позивача надано відповідь на відзив ТОВ «Коллект Центр», я якій вказує, що позивачка не заперечує щодо природи, порядку укладення електронних договорів, однак сторона позивачки посилається на те, що відповідач не надав належних допустимих та достатніх доказів того, що саме [PERSON] уклала договір про споживчий кредит №100437873 від 15.09.2021 року. У справі відсутні жодні докази того, що зі сторони кредитодавця відбулось підписання кредитного договору, як і відсутні докази підписання позивачкою. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказує про те, що позивачкою здійснено отримання кредитних коштів (тільки не зрозуміло якої саме), проте чи є ці грошові кошти кредитними, та чи саме ТОВ «Мілоан» здійснювало їх перерахування - відповідач належними та допустимими доказами не доводить. Представником ТОВ «Коллект Центр» надано пояснення, які аналогічні відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є донькою [PERSON] , позивачки по даній справі. Повідомила про те, що її мама цю угоду не укладала, так як кредитний договір був укладений нею, у її розпорядженні був мобільний телефон з фінансовим номером та кредитна картка, які належать її матері - [PERSON] . Підтвердження укладення кредитного договору відбувалось через застосунок Ощадбанку. Вона отримала кредитні кошти та сплачувала кредит. [PERSON] не знала про те, що вона отримала кредит на її ім`я, а дізналась лише в минулому році коли до суду надійшов позов. Під час отримання кредиту вона проживала разом зі своєю мамою. Вона мала у себе копію паспорту та ідентифікаційного номеру своєї матері, оскільки раніше допомогала останній укласти договір з сімейним лікарем. З ТОВ "Мілоан" вона двічі укладала кредит він імені своєї матері, перший раз на суму 3400грн., який виплатила, а другий раз на суму 8000 грн. Грошові кошти від ТОВ "Мілоан" надійшли на кредитну картку [PERSON] , яка була відкрита в АТ "Ощадбанк". У зв`язку з відсутністю фінансової спроможності вона не погасила заборгованість по кредиту. Суд, заслухавши представника позивачки, представника відповідача ТОВ «Коллект Центр», пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 15.09.2021 між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» на підставі анкети - заяви позичальника був укладений договір про споживчий кредит №100437873, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 8000,00 грн., на строк 30 днів до 15.10.2021 року, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.п. 1.2.-1.4., 2.1. договору). Згідно з п. 6.1 Договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або мобільний додаток чи інші засоби. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 Договору). Згідно відомостей анкети-заяви та п.10 Договору [PERSON] надано позикодавцю наступні реквізити: ідентифікаційний номер [NUMBER] , номер паспорту [NUMBER] , адресу місця проживання: [ADDRESS] , номер мобільного телефону [NUMBER] . Договір підписано одноразовим ідентифікатором V82740 15.09.2021 о 15 год 29 хв. (а.с. 206, 208-212) Крім того, аналогічна інформація міститься анкеті-заяві на кредит №102878706 від 31.08.2021, який позивачкою було погашено в повному розмірі (а.с. 227). Особу [PERSON] перевірено за системою BankID НБУ, що підтверджується інформацією від 31.08.2021 (а.с. 207). Також, із «скріншоту» з сайту Tengo вбачається, що 15.09.2021 о 15 год. 28 хв. направлялось повідомлення на номер [NUMBER] [PERSON] , в якому містився одноразовий ідентифікатор V82740 (а.с. 224). Довідка ТОВ «Фк «Елаєнс» видана ТОВ «Мілоан» на підставі договору №40484607_26/10/18-2 про надання послуг з переказу грошових коштів (переказу на картку), підтверджує успішну операцію, а саме проведення платежу 15.09.2021 року у сумі 8000 гривень, з призначенням платежу: кошти згідно договору 100437873, відправлені на номер карти: [NUMBER] , банк картки отримувача: Oschadbank (а.с. 215). 10.02.2022 право вимоги за договором про споживчий кредит №100437873 ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ "Вердикт Капітал" на підставі договору факторингу №10-02/2022-50 (а.с.42). 10.03.2023 право вимоги за договором про споживчий кредит №100437873 ТОВ "Вердикт Капітал" відступило ТОВ "Коллект Центр" на підставі договору №10-03/2023/01 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (а.с.30). При застосуванні норм права до спірних правовідносин судом враховується наступне. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Частиною 2 статті 639 ЦК України також визначено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно - комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Спірний кредитний договір №100437873 було підписано [PERSON] одноразовим електронним ідентифікатором V82740. Суд відхиляє доводи [PERSON] щодо неотримання нею електронного ідентифікатора на номер [NUMBER] , як вказано у довідці про ідентифікацію ТОВ «Мілоан». Факт укладення [PERSON] кредитного договору підтверджується сукупністю досліджених судом доказів (анкетою-заявою, копією договору, довідкою ТОВ «Фк «Елаєнс», «скрінштом» з сайту Tengo). У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ТОВ «Мілоан» є суб`єктом первинного фінансового моніторингу. Відповідно до пункту 34 статті 1 Закону, належною перевіркою клієнта вважається здійснення суб`єктом первинного фінансового моніторингу заходів, що включають ідентифікацію та верифікацію клієнта (його представника). Згідно з пунктами 6, 26, 27 статті 1 Закону верифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу з метою перевірки (підтвердження) належності відповідній особі отриманих суб`єктом первинного фінансового моніторингу ідентифікаційних даних та/або з метою підтвердження даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників чи їх відсутність. Відповідно до частини 4 статті 11 Закону Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються до встановлення ділових відносин, вчинення правочинів (крім випадків, передбачених цим Законом), проведення фінансової операції, відкриття рахунка. Судом встановлено, що з метою проведення ідентифікації та верифікації позичальника ТОВ «Мілоан» перевірено інформацію за даними БКІ (бюро кредитних історій), особу позичальника підтверджено за системою BankID НБУ, вказані обставини підтверджується наявною інформацією від 31.08.2021 в матеріалах справи. Отже, при укладенні спірного кредитного договору №100437873 позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору. Без здійснення входу на сайт ТОВ «Мілоан», без його ідентифікації та верифікації та його платіжної картки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, укладення договору було б неможливе. [PERSON] повідомила власні персональні дані, в тому числі реєстраційний номер облікової карти платника податків, адресу проживання, номер банківської карти, номер мобільного телефону. При цьому, жодними доказами не спростовано, що на номер мобільного телефону [NUMBER] не було отримано одноразового електронного ідентифікатора та з вказаного номера не підтверджено укладання договору, крім того, укладання договору підтверджено свідченнями свідка. Окремо слід наголосити, що позивач оспорює факт укладення кредитного договору, однак в прохальній частині просить суд визнати його недійсним, що не відповідає вимогам законодавства. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц прийшла до наступного висновку: «Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». З огляду на викладене вище, вимога Позивача щодо визнання Кредитного договору недійсним з підстав оспорювання самого факту укладення правочину є такою, що не може бути задоволена, оскільки не відповідає нормам законодавства та правовій позиції Верховного Суду. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17). Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України передбачено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання договору факторингу недійсним, представник позивачки посилався на те, що ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги, а не договір факторингу. Крім того на час укладення договору факторингу не були погодженні його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і, вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення договору факторингу. Таким чином, відступлення права вимоги не перейшло. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). У наведеній статті визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою Цивільний кодекс України визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З поданої позовної заяви та долучених до неї доказів не вбачається жодної з умов, як підстави для визнання кредитного договору недійсним, позовні вимоги про недійсними договір факторингу та договір про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги є похідним, доказів неукладення спірного кредитного договору суду також не надано, отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Щодо вимог представника позивачки щодо поновлення строку оскарження, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Враховуючи наведені положення, підстави для поновлення строків позовної давності у суду відсутні. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачка є звільненою від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», то судовий збір відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed