Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

04 квітня 2025 року [PERSON] через свого представника, адвоката Пирковську О.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати автомобіль Kia Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2019 року випуску, VIN [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину цього транспортного засобу та стягнути з відповідача в рахунок компенсації належної йому вартості частини цього автомобіля грошову суму в розмірі 387781 грн. 70 коп. Позов обґрунтовано тим, що 11 серпня 2007 року між позивачем\~та відповідачем\~було зареєстровано\~шлюб,\~який на\~даний час\~вже розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони досягли добровільної згоди щодо утримання спільних дітей після розірвання шлюбу. Однак, між позивачем та відповідачем наявний спір з приводу володіння та користування майном, придбаним сторонами у шлюбі, що являється спільною сумісною власністю подружжя. За час спільного проживання подружжям було придбано автомобіль Kia Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2019 року випуску, VIN [NUMBER] . Вказаний автомобіль було зареєстровано на відповідача. Оскільки позивач не має можливості користуватися та вільно розпоряджатися спільним майном, а тому звернувся до суду з даним позовом про отримання компенсації вартості спільного майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Також,\~ухвалою Деснянського\~районного суду\~м.\~Чернігова від\~07 квітня\~2025\~року задоволено заяву представника позивача адвоката Пирковської Олесі\~Василівни про забезпечення позову. Накладено арешт на автомобіль Kia Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2019 року випуску, VIN [NUMBER] . Представник відповідача адвокат Полянська К.В. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на те, з 2019 року сторони не проживали як одна сім`я, не вели спільного господарства, а тому придбаний відповідачем після припинення шлюбних відносин автомобіль, є її особистим майном. Представник позивача надіслала відповідь на відзив, в якій зазначила, що у 2019 році за взаємною згодою із відповідачем, позивачем було прийнято рішення в інтересах сім`ї поїхати за кордон на заробітки. Тоді позивач знайшов роботу у Швеції, де працював в період з кінця 2019 року по липень 2020 року та в періоди з лютого 2021 року по липень 2021 року, а також із серпня 2021 року по листопад 2021 року. У березні 2022 року у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, позивач виїхав із сім`єю до Польщі та деякий час працював неофіційно, але із січня 2024 року по теперішній час постійно проживає та офіційно працевлаштований у Польщі. Працюючи за кордоном, позивач щомісяця перераховував кошти на рахунок відповідача, яка мешкає в Україні разом із дітьми, на потреби сім`ї. Позивач продовжував спілкуватися з родиною, надсилав грошові кошти та був переконаний, що його вимушена робота за кордоном вчиняється в найкращих інтересах сім`ї та дітей. Представник позивача у відповіді на відзив стверджує, що 21 травня 2020 року за зароблені позивачем кошти, колишнім подружжям було придбано автомобіль FORD FOCUS, 2015 року випуску, який відповідно було зареєстровано за відповідачем. 13.03.2024 автомобіль FORD FOCUS було відчужено відповідачем за договором купівлі-продажу іншій особі. Також, позивач звертає увагу суду на хронологію подій із укладення договорів купівлі-продажу транспортних засобів колишнього подружжя: так автомобіль FORD FOCUS, 2015 року випуску, було відчужено відповідачем за договором купівлі-продажу 13.03.2024, а спірний автомобіль KIA SPORTAGE, 2019 року випуску, було придбано 23.03.2024 та зареєстровано за відповідачем. Позивач вказує, що у березні 2024 року він перерахував грошові кошти на розрахунковий рахунок відповідача, відкритий в АТ «КРЕДОБАНК». Відповідно до даних, отриманих в PKO Bank Polski SA, щодо руху коштів по рахунку позивача, в період з 18 по 20 березня 2024 року позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 18000 (вісімнадцять тисяч) польських злотих, що станом на дату придбання спірного транспортного засобу за офіційним курсом НБУ становило близько 177660 гривень. Позивач стверджує, що надіслані ним грошові кошти відповідачем було використано 23.03.2024 для придбання автомобіля KIA SPORTAGE. Представник відповідача надіслала до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що у період, коли фактично шлюбні відносини припинилися, між сторонами виникла усна домовленість щодо перерахування позивачем коштів на утримання дітей, оскільки неповнолітні діти залишилися проживати з матір`ю. За даної домовленості відповідачем не здійснювалось подання позову про стягнення з позивача аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, що підтверджується відсутністю поданих заяв та позовів. Також відповідач не погоджується з доводами позивача щодо того, що ніби то вона протягом тривалого часу часто приїздила до позивача у Республіку Польща разом з дітьми та в цей час сторони проживали спільно. Відповідачка дійсно перетинала кордон та приїздила до Республіки Польща, проте не з метою забезпечення існування подружніх відносин, а з метою відвідати старшого сина [PERSON] , оскільки останній почав навчатися в навчальному закладі Республіки Польща та постійно там проживав у гуртожитку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити позивачу у задоволенні його позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11\~серпня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а/с 20), який на даний час розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.02.2025 у справі №750/77/25 (а.с. 29-30) Від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 17-19). Згідно інформації територіального сервісного центру №7441 від 24.05.2025, наданої на запит [PERSON] , автомобіль Форд Фокус, 2015 року випуску був перереєстрований на іншу особу 13.03.2024 і його вартість складала 40000 грн. (а.с.232) Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вказаний автомобіль був придбаний під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, він був спільним майном подружжя, і кошти, виручені від продажу вказаного автомобіля, нею були використані для придбання спірного автомобіля. Відповідно до\~копії договору\~купівлі-продажу,\~наданого Територіальним\~сервісним центром\~№ 7441\~регіонального сервісного\~центру ГСЦ\~МВС в\~Київській та\~Чернігівській областях,\~23\~березня 2024\~року,\~придбано за\~ціною 45000\~грн.\~автомобіль Kia Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2019 року випуску, VIN [NUMBER] . Покупцем за договором купівлі-продажу транспортного засобу вказано [PERSON] (а.с. 63, 64). Згідно інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України встановлено, що [PERSON] часто перетинала державний кордон України у період з березня 2022 року по жовтень 2024 року (виїзд та в`їзд). Перетин державного кордону здійснив [PERSON] у березні 2022 року на виїзд, а у грудні 2024 року він приїздив в Україну (а.с. 156-158). Представником відповідача у запереченні на відповідь на відзив надіслано до суду копію виписки з банківського рахунку АТ «Універсал Банк» з якого вбачається рух коштів по картці за період з 01.02.2024 01.09.2024, копію реквізитів банківського рахунку відкритого на ім`я [PERSON] в АТ «КРЕДОБАНК» та копію інформації з сайту Booking.com про реєстрацію апартаментів на ім`я відповідача (а.с. 137-153). Матеріалами справи підтверджується, що позивач надсилав грошові кошти на рахунок відповідача (а.с. 91-106; 194-227). Відповідач в судовому засіданні пояснила, що вона ці кошти витрачала виключно на утримання дітей і вони не були використані для придбання спірного автомобіля. У судовому засіданні відповідач пояснила, що спірний автомобіль нею був придбаний за виручені кошти від продажу автомобіля FORD FOCUS, 2015 року випуску, який був набутий у період шлюбу, а також позичила кошти у друзів. Разом з тим доказів на підтвердження отримання коштів у позику відповідач суду не надала. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-цпровадження № 14-108звц21). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст. 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша та друга статті 60 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22). Судом встановлено, що спірний автомобіль придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, щодо якого виник спір, відповідачем не спростована. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі №371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Представник позивача у судовому засіданні погодилась з визначеною ринковою вартістю спірного автомобіля згідно висновку експерта-товарознавця № 25137 від 30.07.2025, що був наданий відповідачем, відповідно до якого, ринкова вартість автомобіля марки Kia Sportage, д.н.з\~ [NUMBER] становить 565944 грн. (а.с. 239-255). Судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначене майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України, а тому вимога позивача в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за його частку у спільному майні подружжя, підлягає задоволенню з урахуванням визначеної ринкової вартості спірного автомобіля відповідно до висновку експерта-товарознавця № 25137 від 30.07.2025, з яким у судовому засіданні погодилася і представник позивача. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля Kia Sportage, 2019 року випуску, д.н.з\~ [NUMBER] , VIN [NUMBER] , в розмірі 282972 грн. Проте,\~суд не\~вбачає підстав\~для задоволення\~вимог позивача\~про визнання автомобіля Kia Sportage, д.н.з [NUMBER] , 2019 року випуску, VIN [NUMBER] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цього транспортного засобу, враховуючи таке. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22), постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 726/1388/16 (провадження № 61-10684св21). При цьому вказівка у резолютивній частині рішення на те, що спірний об`єкт визнається судом об`єктом спільної сумісної власності, а потім право спільної сумісної власності сторін на цей об`єкт припиняється, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності, є стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю та про визнання за позивачем права власності на 1/2 частки спірного транспортного засобу, так як це не є самостійними вимогами та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи викладене,

Outcome: partial