Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Обгрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з 09 серпня 2019 року вона постійно проживала зі своєю матір`ю [PERSON] у квартирі за адресою : [ADDRESS] та її місце проживання офіційно зареєстровано за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання. Зазначає, що вказана квартира перебувала у приватній власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 604. 09 серпня 2019 року між нею та її матір`ю [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 605, відповідно до якого вона прийняла в дар квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 487/1853/20 від 11 жовтня 2021 року було скасовано рішення суду першої інстанції, за результатом касаційного провадження було визнано вищевказаний договір дарування за яким нею ьбуло набуто право власності та застосовано правовий наслідок - односторонню реституцію та повернуто у власність [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Вказує, що 03 грудня 2021 року між її матір`ю [PERSON] та її онучкою [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 5735, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. Зазначає, що про вказаний договір дарування їй стало відомо коли відповідач [PERSON] почала її виганяти з квартири, викидати речі та не допускати її до помешкання, через що їй доводилось викликати поліцію та шукати собі місце для ночівлі. Крім цього відповідачкою були замінені замки від вхідних дверей та вчиняються інші дії з метою недопущення її до помешкання. Відповідач постійно погрожує, через що вона була вимушена неодноразово викликати поліцію та написати заяву про злочин. Вказує, що до сьогоднішнього дня вона немає доступу до своїх речей та єдиного житла. Наголошує на тому, що на сьогоднішній день вона не має зареєстрованого нерухомого майна та іншого зареєстрованого місця проживання, про що достовірно відомо відповідачу. Спірна квартира є єдиним житлом для проживання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно га Реєстру прав власності на нерухоме майно тривалий час проживала у квартирі, сплачувала витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі. Враховуючи вищевикладене, просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання за нею - [PERSON] права користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та вселення. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження. У відзиві [PERSON] не погоджувалась із позовними вимогами та просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності її довірителя. Відповідач та його представник про розгляд справи повідомлені належним чином проте у судове засідання не з`явились та про причини своєї неявки не повідомили. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та кожний доказ окремо, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається із матеріалів справи квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2019 року, яким було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. В цей же день, 09 серпня 2019 року [PERSON] за нотаріально посвідченим договором подарувала спірну квартиру своїй доньці [PERSON] . Обидві вселилися у цю квартиру та 16 серпня 2019 року зареєструвалися за спірною адресою. Отже [PERSON] вселися в спірну квартиру як власник нерухомого майна. 11 листопада 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду у справі 487/1853/20 від 11 жовтня 2021 року. Право власності [PERSON] на вказану квартиру припинено. Після чого за договором дарування від 03 грудня 2021 року [PERSON] подарувала спірну квартиру своїй онучці - [PERSON] . Як вбачається із інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на праві власності належало дві квартир: спірна, право власності на яку припинено 11 листопада 2021 року та квартира [ADDRESS] , право власності на яку припинено 09 серпня 2019 року. Отже у позивача відсутнє майно, яке належить їй на прав власності. У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2023 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування своїм майном, а саме за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтвом про реєстрацію шлюбу підтверджується, що після одруження [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник май на має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення (квартири чи будинку) вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення свого права власності у будь-який час. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положеннями ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 9 СК України встановлено коло осіб, сімейні відносини між якими регулюються СК України, зокрема це подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі. Відповідно до частини четвертої статті 2 СК України Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між тіткою, дядьком та племінниками, а також між іншими родичами за походженням. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Позивачка належних і допустимих доказів того, що вона є членом сім`ї відповідачки, пов`язана спільним побутом та мають взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання не надала. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 09 серпня 2019 року [PERSON] за нотаріально посвідченим договором подарувала спірну квартиру своїй доньці [PERSON] . Обидві вселилися у цю квартиру та 16 серпня 2019 року зареєструвалися за спірною адресою. Тобто, позивачка вселилась у спірну квартиру на підставі договору дарування, як власник квартири. В подальшому, 11 листопада 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду у справі 487/1853/20 від 11 жовтня 2021 року. Право власності [PERSON] на вказану квартиру припинено. Після чого за договором дарування від 03 грудня 2021 року [PERSON] подарувала спірну квартиру своїй онучці - [PERSON] . Отже відповідачка вселилась у спірну квартиру не як член сім`ї власника квартири - [PERSON] , а як власник, право власності якого у подальшому було оскаржено у судовому порядку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги вище наведене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за таких обставин, позивач не має законних підстав для користування відповідною квартирою, які б були похідними від права власності на житло, пов`язані із реєстрацією місця проживання, або ж договірними відносинами з власником цієї квартири, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення її права. Розглянувши справу в межах та на підставі заявленого позову, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що в задоволенні позову позивачу було відмовлено, судом не вбачається підстав для стягнення з відповідача сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду судового збору. Згідно з п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (п.1, 4 ч. 3 ст. 132 ЦПК України). Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони,крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦІІК України встановлено, що докази розміру витрат, які сторона сплатила у зв`язку із розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відзиві представник відповідача просила стягнути витрати на правову допомогу понесенні відповідачкою під час розгляду справи у суді в розмірі 15000 грн. На підтвердження понесених витрат представник відповідача надала: ордер серія ВЕ №1026099 від 01 листопада 2023 року; договір №77 від 06 грудня 2021 року укладений між Коренко Т.В. та [PERSON] ; квитанцію від 01 жовтня 2023 року про оплату [PERSON] адвокату Коренко Т.В. витрат на правову допомогу у сумі 15000 грн.; розрахунок суми гонорару адвоката за надання правової допомоги. Отже, матеріалами справи підтверджено надання адвокатом Коренко Т.В. правової допомоги у цій справі. Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами такої діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. А отже, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні позову. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як зазначалося вище, у справі відмовлено в задоволенні позовних вимог. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Із наданого розрахунку вбачається, що адвокатом Коренко Т.В. надано [PERSON] наступні послуги: досудовий аналіз справи, запити, консультації: 5 год. - 5000 грн; написання відзиву: 2 год. - 5000 грн.; представлення інтересів в суді: 3 год. - 5000 грн. Всього надано послуг на суму - 15000 грн. Заперечень щодо необґрунтованості вказаної суми правових витрат позивачкою та її представником матеріали справи не містять. Разом з тим, суд звертає увагу, що матеріалами справи не підтверджується представництво адвокатом Коренко Т.В. інтересів [PERSON] у суді першої інстанції протягом 3 годин, оскільки протягом всього часу слухання справи представник відповідачки не приймав участі у розгляді справи в судових засіданнях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що витрати на правову допомогу понесенні відповідачкою під час розгляду справи у суді є доведені у сумі 10000 грн.

Outcome: approved