Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

29 грудня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , зазначивши третіми особами: Другу Харківську міську державну нотаріальну контору, Департамент реєстрації Харківської міської ради та просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] та право безстрокового користування земельною ділянкою площею 540,5 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] з цильовим призначенням для індивідуального будівництва після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Стягнути з [PERSON] на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , який постійно проживав, у тому числі по день своєї смерті включно, за адресою: [ADDRESS] Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Таким складом спадщини є майнові права на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] та на земельну ділянку загальною площею 540,5 кв.м., розташовану за цією ж адресою, які [PERSON] фактично успадкував після смерті свого батька [PERSON] , та не переоформив на себе за життя. [PERSON] заповіту не залишив, а тому спадкування після його смерті повинно відбуватися за законом. На момент смерті [PERSON] його батьки померли, а серед живих потенційних спадкоємців першої черги за законом є позивач та відповідачем (його дочка й дружина відповідно). Інші особи, які могли би входити до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті мого батька, відсутні. З відповідачем [PERSON] на момент смерті перебував у зареєстрованому шлюбі. Після смерті [PERSON] позивач, з дотриманням шестимісячного строку для прийняття спадщини, звернулася до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час звернення до вищевказаної нотаріальної контори позивач дізналася, що відповідач звернулася із аналогічною заявою раніше й відповідну спадкову справу (№ 441/2018 р.) вже заведено на підставі її заяви. Постановою нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Одрінської О.В. від 13 квітня 2021 року № 627/02-31/П про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по [ADDRESS] після померлого [PERSON] у зв`язку з не встановленням кола спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , та відсутністю реєстрації спадкового майна. В зв`язку з чим позивач звертається з позов до відповідача [PERSON] як до спадкоємця, який прийняв спадщину. Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] , був побудований протягом 1955-1956 років дідом позивачки - [PERSON] , який був батьком батька позивачкм [PERSON] . Законною підставою для будівництва вищевказаного житлового будинку був договір від 29 липня 1955 року, реєстр. № 9985, укладений між [PERSON] та Виконкомом Жовтневої районної ради депутатів трудящих (або житловим управлінням Жовтневого району), про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від одної до п`яти включно, відповідно до якого [PERSON] визначено забудовником. Договір про забудову було укладено на підставі рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих № 536 від 19 квітня 1955 року, відповідно до якого [PERSON] надано на праві безстрокового користування земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. для індивідуального будівництва згідно з планом земельної ділянки, а також проєкту будівництва будинку. Серед умов договору про забудову було зобов`язання побудувати одноповерховий цегляний житловий будинок, житловою площею 21,9 кв.м з чотирма кімнатами у строк не пізніше ніж 26.07.1958 року. На виконання умов вищевказаного договору про забудову [PERSON] протягом 1955-1956 років побудував відповідний житловий будинок з надвірними будівлями на відведеній йому земельній ділянці по [ADDRESS] , який було прийнято до експлуатації 26.12.1956 року на підставі акта приймання індивідуального домоволодіння, виданого приймальною комісією Жовтневого району м. Харкова. Таким чином, будівництво житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] було здійснено дідом позивачки [PERSON] на підставі дозвільних документів й здано в експлуатацію. На момент виникнення у [PERSON] позивача речових прав на побудований ним житловий будинок з надвірними будівлями діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. З моменту затвердження Виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1956 році житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] набув статусу власника цього житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1922 року) він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Станом на 19 квітня 1955 року - день прийняття рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих надано [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. для індивідуального будівництва, Оформлення додаткових правовстановлюючих документів на земельну ділянку Земельним кодексом Української РСР (в редакції 1922 року) не вимагалося. Правовстановлюючий документ на право безстрокового користування земельною ділянкою [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. [PERSON] було оформлено належним чином відповідно до вимог діючого на той час законодавства. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , у тому числі й до дня своєї смерті включно, місцем відкриття спадщини після його смерті є вищевказана адреса. На момент смерті [PERSON] серед живих осіб, які могли входити до кола його спадкоємців першої черги за законом були: баба позивача - [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] - рідні діти [PERSON] й [PERSON] . [PERSON] - відповідно до правил, встановлених ст. 529 Цивільним кодексом Української РСР (в редакції 1963 року), могла відноситися до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] лише за умови її перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Однак документ, який би підтверджував факт укладення шлюбу між нею та [PERSON] , відсутній. Чи був укладений офіційний шлюб між дідом і бабою позивачу невідомо. Відповідного свідоцтва про шлюб у сімейному архіві родини ніколи не було. У подальшому ця обставина стала однією з перешкод, через яку нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] після смерті мого батька [PERSON] . Позивач неодноразово вживала заходів з метою отримання відомостей про реєстрацію шлюбу між [PERSON] й [PERSON] , за результатами яких отримала відповіді про відсутність у відповідних архівах актового запису про їхній шлюб. Зауважує, що відомості від архівних установ щодо відсутності актового запису про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] були отримані нею з огляду на винесення нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Одрінською О.В. постанови від 13 червня 2021 року № 627/02-31/П про відмову у вчиненні нотаріальної дії, однак вже після її винесення. Таким чином, позивачем вичерпано вжиття усіх можливих заходів, спрямованих на пошук відомостей про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Оскільки факт укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] дідом та бабою позивача - відсутній, ця обставина унеможливлює (відповідно до норм Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), діючого на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) включення [PERSON] до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] . Норми Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року), дією яких охоплювався час відкриття спадщини після смерті [PERSON] - [INFO] , також унеможливлювали включення [PERSON] (за умови відсутності факту реєстрації шлюбу між нею та [PERSON] ) до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] , а майно, нажите ними у період спільного проживання - вважати спільною власністю, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року) визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Згідно з ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За життя [PERSON] та [PERSON] , ніколи не ставилося питання про визнання спірного майна їхньою спільною власністю. Уся правовстановлююча документація на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] й на земельну ділянку за вищевказаною адресою була оформлена на [PERSON] , який і юридично, і фактично був одноособовим власником цього майна. [INFO] [PERSON] померла. Оскільки фактичні дані про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відсутні, Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року) нарівні з Цивільним кодексом Української РСР (в редакції 1963 року) не передбачали жодних правових наслідків стосовно осіб, що не перебували у зареєстрованому в органах державної влади шлюбі, а тому, баба позивача не могла бути ні співвласником спірного майна, ні спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Зазначила, що ні [PERSON] на [PERSON] , ні їхніми спадкоємцями, за їхнього життя, не ставилося питання про встановлення факту реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Ставити це питання у судовому порядку наразі недоцільним з огляду на те, що усі спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] - їхні батьки та діти померли, а спадщину після їхньої смерті свого часу прийняв тільки їхній син [PERSON] , який станом на сьогодні теж помер. Таким чином, станом на сьогодні серед живих потенційних спадкоємців спірного спадкового майна залишилися тільки позивач та відповідач. Дочки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , відповідно до правил, встановлених ст. 529 Цивільним кодексом Української РСР (в редакції 1963 року), відносилися до кола його спадкоємців першої черги за законом, проте спадщину не прийняли, на момент смерті свого батька [PERSON] проживали окремо від нього й були зняті з реєстрації у спірному житловому будинку. Будь-які фактичні дані, які б свідчили про вступ [PERSON] та [PERSON] в управління або володіння спадковим майном відсутні. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] , постійно проживаючи зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , у тому числі безпосередньо перед смертю останнього, фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття ним спадщини після смерті свого батька [PERSON] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] . [PERSON] , фактично прийнявши у спадщину житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] після смерті свого батька [PERSON] і продовжуючи проживати й бути зареєстрованим у спірному будинку за вищевказаною адресою, свідоцтва про право на спадщину відповідно до вимог ст.ст. 560, 561 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) не оформив. Не оформив він і переходу права користування земельною ділянкою, передбаченого ст. 90 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) та не отримав відповідного державного акта на право користування землею відповідно до ст. 20 цього ж Кодексу. Про причини, з яких [PERSON] документально не оформив своїх прав на успадковане майно, позивачу достовірно невідомо. Позивач вважає, що його лякали труднощі бюрократичного характеру, пов`язані із оформленням спадщини. У 2016 році [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб. На момент смерті [PERSON] відповідач проживала (без реєстрації місця проживання) разом з ним у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Після [PERSON] смерті відповідач продовжує проживати там же, однак позивач заперечую її право на спадкування після смерті її чоловіка та вважає, що вона підлягає позбавленню судом цього права з огляду на наступне. До моменту реєстрації офіційного шлюбу, фактичні шлюбні стосунки [PERSON] з відповідачем тривали приблизно п`ятнадцять - шістнадцять років. Головним чинником їхнього спільного інтересу один до одного слугувало сумісне регулярне вживання алкогольних напоїв. При цьому, [PERSON] було категорично протипоказано вживання алкогольних напоїв за медичними показниками, оскільки він багато років тяжко хворів на хронічні захворювання, а з 01 жовтня 2012 року йому було встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням. У [PERSON] були наявні такі захворювання: облітеруючий атеросклероз нижніх кінцівок (основне захворювання), хронічна ішемія ІV ступеня й гангрена лівої стопи (ускладнення), цукровий діабет ІІ ступеня, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок (додаткові захворювання). За таких захворювань, хворим категорично протипоказано, серед іншого, вживання алкогольних напоїв. Оскільки це загальновідомий факт, то відповідно до правил ч. 3 ст. 82 ЦПК України, такі факти доказування не потребують. З приводу загострень вищевказаних захворювань та їхніх наслідків [PERSON] проходив стаціонарні лікування, одне з яких відбулося з 27 квітня 2016 року по 04 травня 2016 року у [INFO] (військова частина [NUMBER] ), з 14 червня 2016 року по 30 червня 2016 року у КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 31»). Кошти на лікування [PERSON] , надавала родичка позивача - [PERSON] , яка наразі проживає за кордоном. Зокрема, вона передала суму у розмірі 400 (чотириста) доларів США і за ці кошти було забезпечено лікування [PERSON] .. Цей факт може підтвердити у якості свідка родич мого батька [PERSON] Оскільки відповідач перебувала в близьких стосунках з [PERSON] і на момент цих подій, і за багато років до їх настання, вона була добре обізнана і про його діагнози, й стан його здоров`я, що йому за таких обставин категорично протипоказане вживання алкогольних напоїв, відповідач не тільки не намагалася протидіяти вживанню ним алкогольних напоїв, а навпаки, всіляко його до цього заохочувала, щоразу складаючи йому в цьому компанію. На категоричне невдоволення позивача такими діями відповідач не зважала. Більш того, відповідач планомірно сприяла загостренню суперечок між позивачем та [PERSON] на тлі вживання ним алкогольних напоїв, постійно намовляючи його проти доньки й досягла в цьому певного успіху. Оскільки заповіту [PERSON] не залишив, застосування абз. 1 ст. 1224 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) в контексті спірних правовідносин не виключається. Планомірне споювання відповідачем спиртними напоями [PERSON] (попри наявність у нього протипоказань до вживання спиртних напоїв за станом здоров`я), яке тривало аж до самої його смерті, є замахом на його життя в розумінні абз. 1 ч. 2 ст. 1224 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), оскільки ставило в небезпеку його життя і здоров`я, а в кінцевому рахунку - посприяло пришвидшенню настання його смерті. Між смертю [PERSON] і діями відповідача (вираженими в умисному споюванні) наявний безпосередній причинний зв`язок, оскільки внаслідок вживання алкогольних напоїв пришвидшилося настання його смерті. Вчиняючи щодо свого чоловіка такі дії, відповідач робила це умисно, переслідуючи корисливі мотив і мету - пришвидшити його смерть для подальшого одноосібного заволодіння його нерухомістю, що врешті-решт їй частково вдалося досягти. Про корисливу мету відповідача, яку вона переслідувала, вступаючи у шлюб з [PERSON] споюючи його спиртними напоями, і яка полягала у заволодінні його майном, свідчать ті обставини, що на час описуваних подій відповідач гостро потребувала власної житлової площі, оскільки у її володінні на той момент була відсутня будь-яка нерухомість, а за місцем її реєстрації будинок зруйнований, що виключає можливість проживання у ньому. Успадкування житлового будинку після смерті свого чоловіка повинно було, за намірами відповідача, вирішити її житлове питання. Про корисливий мотив відповідача - укласти шлюб з [PERSON] та пришвидшити настання його смерті для вирішення свого житлового питання свідчать такі обставини. Відповідач, багато років спілкуючись з [PERSON] і знаючи про його небажання укладати з нею офіційний шлюб, дочекалася слушного моменту - 2016 року (року особливих погіршень стану його здоров`я, коли він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні і коли йому ампутували частину нижньої кінцівки) і, скориставшись його пригніченим як психологічним, так та фізичним станом, таки вмовила його укласти з нею офіційний шлюб. При цьому, відповідача ніскільки не збентежив той факт, що вона виходить заміж за літню людину-інваліда, яка має серйозні фізичні вади, у зв`язку з якими на відповідача неодмінно би чекали великі труднощі та випробовування, пов`язані з проживанням з такою людиною. Відповідач цілком розуміла, що [PERSON] , зважаючи на стан його здоров`я, потребує як мінімум регулярної фінансової підтримки, адже постійне його лікування вартуватиме досить недешево. При цьому, заробіток відповідача, яка на той момент працювала реалізатором у кіоску, не міг би забезпечити покриття матеріальних потреб її майбутнього чоловіка. Але цей факт відповідача жодним чином не хвилював і вона-таки добилася укладення шлюбу. За таких обставин очевидно, що відповідач керувалася не безкорисливими намірами подбати про [PERSON] , а переслідувала мету заволодіти його житловою площею, оскільки тодішній стан його здоров`я давав їй небезпідставну надію на настання в недалекому майбутньому його смерті, а відтак - на відкриття спадщини. А спонукання відповідачем [PERSON] до вживання ним алкогольних напоїв могло би пришвидшити настання смерті останнього. Після одруження з [PERSON] відповідач усіляко намагалася наскільки це можливо мінімізувати його спілкування з родичами та знайомими. Так, вона у дворі будинку [ADDRESS] тримала велику собаку, яка була не прив`язана, через що доступ відвідувачів до [PERSON] , у тому числі й позивача, був практично неможливий, оскільки треба було домовлятися з відповідачем, щоб вона була вдома і прив`язала собаку. А застати відповідача вдома не завжди було можливо, оскільки вона уходила на цілий день на роботу. При цьому, [PERSON] залишався вдома сам, хоча потребував спілкування з людьми і сторонньої допомоги. Коли [PERSON] помер, у відповідача не було коштів на його поховання, і вона чекала майже цілий день, щоб хтось прийшов і допоміг їй вирішити це питання. При цьому відповідач навмисно не сповістила позивача про цю прикру подію. Похорон [PERSON] відбувся коштом його родичів, оскільки у відповідача не було фінансової можливості його поховати, тому що увесь її заробіток витрачався на придбання алкогольних напоїв, а для інших цілей коштів не залишалося. Відповідач навмисно не сповістила позивача про смерть [PERSON] , тим самим спробувавши усунути від участі у його похованні, оскільки за її розрахунками, це гарантувало би їй отримання спадщини після смерті свого чоловіка в одноособовому порядку. Документи про смерть [PERSON] відповідач тримала у себе, тому позивачу у подальшому довелося окремо отримувати їхні дублікати та доводити факт родинних відносин. Незабаром після смерті відповідач, 11 вересня 2018 року (раніше за позивача) подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, при цьому, відповідач, незважаючи на своє скрутне фінансове становище, таки відшукала кошти на подання заяви про відкриття спадщини і на оплату послуг нотаріуса з відкриття спадкової справи, що вартує досить недешево. Такі її дії свідчать про реалізацію корисливої мети - за будь-яку ціну не втратити свого права на успадкування житлового будинку свого померлого чоловіка. Станом на сьогодні відповідач фактично прийняла спадщину, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини та мешкаючи у спірному житловому будинку з надвірними будівлями й здійснюючи фактичне право власності на це майно. Разом з цим відповідач, станом на сьогодні, не зверталася до нотаріуса в порядку ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 441/2018 р. Водночас, фактично вступивши у право володіння спадковим майном, відповідач нехтує своїми обов`язками, які нерозривно пов`язані з правом власності. Відповідач, вважаючи спірне домоволодіння своєю власністю, жодним чином не дбає про нього, не утримує його в належному стані, чим невідворотно доводить його до руйнування й доставляє незручності власникам сусідніх домоволодінь. Так, замість надвірної вбиральні, відповідач закопує рештки продуктів життєдіяльності свого організму (випорожнення) в хаотичному порядку по всій території вищевказаного домоволодіння. Присадибну ділянку (город) вона використовує для накопичування на ній різного мотлоху (у тому числі легкозаймистих речей) замість вирощування городніх культур та інших рослин, чим створює пожежну небезпеку. Вищевказаними своїми діями відповідач погіршує екологічну ситуацію навколо місця свого проживання, створює несприятливі умови власникам сусідніх домоволодінь, які змушені терпіти поруч із собою таке неекологічне сусідство. Відповідач, проживаючи у спірному будинку, не сплачує за нього комунальних платежів. Так, поточна заборгованість зі сплати за електроенергію за адресою: [ADDRESS] становить 45 925,34 грн, внаслідок чого спірне домоволодіння було відключене ПрАТ «Харківенергозбут» від електропостачання. Заборгованість зі сплати послуг централізованого водопостачання й водовідведення за адресою: [ADDRESS] станом на листопад 2023 року складає 2 552,07 грн. В зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до суду із даною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 04.01.2024 року позивачем вказані недоліки позовної заяви були усунуті. В уточненій позовній заяві просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] , яке складається із: - житлового будинку садибного типу літ. А-1, загальною площею 83 м2, житловою площею 62,7 м2, що являє собою основну частину літ. А1-1, до якої належать: коридор, площею 6,7 м2, кухня, площею 9,6 м2, житлова кімната, площею 14,6 м2, житлова кімната, площею 8,5 м2, житлова кімната, площею 7,6 м2, житлова кімната, площею 11,1 м2, - веранди літ. а2, площею 4,6 м2, - ганку літ. а3, - огорож № 1-3, які являють собою ворота № 1, огорожу № 2 та огорожу № 3, - колодязя № 4. та право безстрокового користування земельною ділянкою площею 540,5 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для індивідуального будівництва після смерті мого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Разом з позовом позивач надала клопотання про витребування доказів, в якому просила суд для повного та всебічного розгляду справи витребувати з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №441/2018 заведену після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 26 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Друга Харківська міська державна нотаріальна контора, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання майнових прав на спадкове майно в порядку спадкування за законом, усунення особи від права на спадкування. Призначено підготовче судове. Клопотання позивача [PERSON] - задоволено. Витребувано з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи №441/2018 заведену після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 08 лютого 2024 року на адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. 09 лютого 2024 року з Другої ХДНК на адресу суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №441/2018 від 11.09.2018. 05 березня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про витребування в Харківському обласному державному нотаріальному архіві матеріали спадкових справ, місце відкриття спадщини: [ADDRESS], які були заведені після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 25 березня 2024 року клопотання позивача [PERSON] - задоволено. Витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчені копії спадкових справ, які були заведені після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , місце проживання яких: [ADDRESS] . 12 квітня 2024 року на адресу суду надійшло повідомлення Харківського міського обласного державного нотаріального архіву, відповідно до якого заяви про прийняття спадщини, відмову від спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкодавця померлого [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори не надходили, спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно з записами в алфавітних книгах обліку спадкових справ за 1988-1990 року та книзі обліку та реєстрації спадкових справ за 1989 рік П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, після померлої [INFO] мовою оригінала « [PERSON] » виявлено інформацію. 25 квітня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про витребування з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи, місце відкриття спадщини: [ADDRESS] , яка була заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 25 квітня 2024 року клопотання позивача [PERSON] - задоволено. Витребувано з Другої Харківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , місце проживання якої: [ADDRESS] . 07 травня 2024 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи №22/1989. 17 червня 2024 року з Другої Харківської державної нотаріальної контори надійшли Інформаційні довідки зі спадкового реєстру. 26 червня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про витребування з Першої Харківської міської державної нотаріальної контори, належним чином засвідчену копію спадкової справи № 153/2019, яка була заведена 11.03.2019 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та копію свідоцтва про право на спадщину від 21.05.2019 року № 1-618 (бланк ННТ 293199), виданого після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувати у Другої Київської державної нотаріальної контори, належним чином засвідчену копію спадкової справи № 246/2019, яка була заведена 29.03.2019 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , копії свідоцтв про право на спадщину від 22.11.2019 року № 3-779 (бланк НИХ 568110), 29.11.2019 року № 3-781 (бланк ННХ 568111), виданих після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 26 червня 2024 року клопотання позивача [PERSON] - задоволено. Витребувано з Першої Харківської міської державної нотаріальної контори (адреса місцезнаходження: майдан Конституції, 1, під`їзд 7, поверх, 4, м. Харків, 61003) належним чином засвідчену копію спадкової справи № 153/2019, яка була заведена 11.03.2019 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , місце проживання якої: [ADDRESS] та копію свідоцтва про право на спадщину від 21.05.2019 року № 1-618 (бланк ННТ 293199), виданого після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувано у Другої Київської державної нотаріальної контори (адреса місцезнаходження: вул. Саксаганського, 45, м. Київ, 01033) належним чином засвідчену копію спадкової справи № 246/2019, яка була заведена 29.03.2019 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , місце проживання якої: [ADDRESS] , копію свідоцтва про право на спадщину від 22.11.2019 року № 3-779 (бланк ННХ 568110) та копію свідоцтва про право на спадщину від 29.11.2019 року № 3-781 (бланк ННХ 568111), виданих після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 23.07.2024 року на адресу суду з Першої Харківської міської нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №153/2019. 13.09.2024 року на адресу суду з Другої Київської державної нотаріальної конторинадійшла копія спадкової справи №246/2019 . 24 жовтня 2024 року, на адресу суду, від позивача [PERSON] , надійшла заява про залучення до участі у справі третіх осіб. Ухвалою суду від 24 жовтня 2024 року клопотання позивача [PERSON] про залучення третіх осіб - задоволено. Залучено до участі у цивільній справі № 639/7555/23 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимогищодо предмету спору - [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року клопотання [PERSON] про виклик свідків - задоволено. Викликано для допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] . Закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Друга Харківська міська державна нотаріальна контора, Департамент реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання майнових прав на спадкове майно в порядку спадкування за законом, усунення особи від права на спадкування. Призначиено справу до судового розгляду. Законом України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів, який набув чинності 25.04.2025. Зокрема, змінено найменування Жовтневого районного суду міста Харкова на Новобаварський районний суд міста Харкова. Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року клопотання позивача [PERSON] про залучення третьої особи - задоволено. Залучено до участі у цивільній справі № 639/7555/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Харківську міську раду, код ЄДРПОУ 04059243, місцезнаходження: м. Харків, м-н Конституції, буд. 7. Призначено судове засідання. Копію ухвали разом з копією позовної заяви направлено третій особі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, матеріали справи містять нотаріально завірену заяву про визнання позову, в якій просила розглянути справу без її участі. Треті особи Друга Харківська міська державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечували проти задоволення позову. Представника третіх осіб Департаменту реєстрації Харківської міської ради та Харківської міської ради в судове засідання не з`явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не надали. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так судом встановлено, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.01.1980 року, актовий запис №885 (том №1 а.с. 50). За життя [PERSON] на праві приватної власності належав житловийбудинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] , був побудований протягом 1955-1956 років [PERSON] . Як вбачається з копії рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих № 536 від 19 квітня 1955 року, [PERSON] надано на праві безстрокового користування земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. для індивідуального будівництва згідно з планом земельної ділянки, а також проекту будівництва будинку (а.с. 41). 11 червня 1955 року складено акт зазначення межі (указания границ), відповідно проекту головного архітектора м. Харкова, зробив винос на територію межі ділянки загальною площею 540,5 м., розташованого в [ADDRESS] , відповідно до рішення Виконавчого Комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 19 квітня 1955, №536 передав у користування гр-н [PERSON] (том№1 а.с. 42). Відповідно до копії договору від 29 липня 1955 року, реєстр. № 9985, укладений між [PERSON] та Виконкомом Жовтневої районної ради депутатів трудящих (або житловим управлінням Жовтневого району), про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від одної до п`яти включно (далі - договір про забудову), відповідно до якого [PERSON] визначено забудовником. Серед умов договору забудовника зобов`язано побудувати одноповерховий цегляний житловий будинок, житловою площею 21,9 кв.м з чотирма кімнатами у строк не пізніше ніж 26.07.1958 року (том №1 а.с 38-40). Згідно до копії акту приймання індивідуального домоволодіння від 26.12.1957 року житловий будинок з надвірними будівлями на відведеній йому земельній ділянці по [ADDRESS] [PERSON] , «затверджено» рішенням Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих №68-75 від 19.12.1958 (том №1 а.с. 43-44). Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. На час завершення будівництва спірного житлового будинку з надвірними будівлями (1957 рік) державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), який діяв до 1988 року, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Відповідно до ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадян права власності на жилий будинок був сам факт побудови ними житлового будинку з додержанням вимог цих актів законодавства, які не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року. Таким чином, з моменту затвердження Виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1957 році житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] набув статусу власника цього житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1922 року) він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Станом на 19 квітня 1955 року - день прийняття рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих про надання [PERSON] на праві безстрокового користування земельної ділянки [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. для індивідуального будівництва, порядок реєстрації землекористувань регулювався Земельним кодексом Української РСР (в редакції 1922 року), який був прийнятий сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року та затверджений в остаточній редакції Президією ВУЦВК 29 листопада 1922 року, набрав чинності 01.02.2023 року і втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 30 вересня 1971 року N 156-VIII (у зв`язку з набранням чинності новим Земельним кодексом Української РСР 01.01.1971 року, затвердженим Законом Української РСР «Про затвердження Земельного кодексу Української РСР» від 8 липня 1970 р. N 2874-VII). Відповідно до ст. 193 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1922 року) після остаточного затвердження проектів землекористування землевпорядними закладами складаються та, після державного запису утворених землекористувань (земельної реєстрації), видаються учасникам землевпорядкування належним чином посвідчені документи. В названих документах повинні бути зазначені межі, місце розташування, простір та склад землекористувань, а також зазначені їхні назви, найменування землекористувачів, час виконання землевпорядкування та його підстава, умови землекористування та інші істотні відомості, що містяться у постанові про затвердження проекту землевпорядкування. Оригінальні землевпорядні плани, акти та діловодство зберігаються при землевпорядних закладах. Відповідно до ст. 204 цього ж Кодексу, усі постанови та рішення у земельних справах, після набрання ними чинності, землевпорядні заклади (у тому числі й земельні судові комісії) зобов`язані скеровувати не пізніше 2-тижневого строку реєстраційним органам для запису до актів реєстрації та видачі потім заінтересованим особам. Ця видача провадиться тільки органами реєстрації негайно після їх отримання від землевпорядних закладів. Оформлення додаткових правовстановлюючих документів на земельну ділянку Земельним кодексом Української РСР (в редакції 1922 року) не вимагалося. Таким чином, правовстановлюючий документ на право безстрокового користування земельною ділянкою [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. [PERSON] було оформлено належним чином відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Крім того, до матеріалів справи долучена технічна документація на спірний будинок з прибудинковою територією, власником якого значиться [PERSON] , станом на 24.02.1971 та перевірені 03.09.1980 (том №1 а.с. 45-49) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS] . Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року). Відповідно до положень ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Таким чином, спадщина після смерті діда позивача відкрилася [INFO] . За загальним правилом, встановленим ст. 526 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу). Згідно з абз. 1 ст. 17 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Факт постійного проживання спадкодавця [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у тому числі й до дня його смерті включно, підтверджується копією довідки № 10 від 18 березня 2021 року, виданої Комітетом району в місті жителів приватного сектору Новобаварського району міста Харкова та копією будинкової книги (том №1 а.с. 30, 61-65). Статтею 3 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) передбачалося, що земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Ця правова норма кореспондувалася з положеннями ст. 90 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року), відповідно до яких земля, її надра, води і ліси є у виключній власності держави і надаються тільки в користування. Відповідно до положень ст. 169 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) цивільно-правові угоди, включаючи заповіт, щодо земельних ділянок визнавалися недійсними як такі, що порушують право державної власності на землю. Разом з цим, статтею 90 цього ж Кодексу передбачався перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю. Відповідно положень до ч. 1 цієї статті на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Ураховуючи викладене, діючим на той час законодавством спадкоємцям [PERSON] надавалося право переоформлення спірної земельної ділянки у своє безстрокове користування разом із успадкуванням права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Згідно з абз. 1, 2 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту [PERSON] не залишив. Статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до положень ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як зазначила позивач, на момент смерті її діда серед живих осіб, які могли входити до кола його спадкоємців першої черги за законом були: [PERSON] - ( баба позивача), а також [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] - рідні діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , відповідно до правил, встановлених ст. 529 Цивільним кодексом Української РСР (в редакції 1963 року), могла відноситися до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті спадкодавця лише за умови її перебування з ним у зареєстрованому шлюбі. Однак документ, який би підтверджував факт укладення шлюбу між нею та [PERSON] , відсутній. Відповідного свідоцтва про шлюб у сімейному архіві родини [PERSON] ніколи не було. [PERSON] народився [INFO] , місце народження селі Верхнє Муханово Троснянського району Орловської області РРФСР, що підтверджується відновленою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.09.1951 (том №1 а.с. 52) Згідно з даними свідоцтва про народження баби позивача [PERSON] , народилася [INFO] в селі Красний Куток Борисівського району Курської області РРФСР, виданого 05.01.1916 року Краснокутським бюро записів актів цивільного стану Борисівського району Курської області (том №1 а.с. 51). Згідно з правилами, встановленими статтею 8 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року), який був затверджений Законом УРСР від 20 червня 1969 № 2006-VII «Про затвердження Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР» від 20 червня 1969 року N 2006-VII, введений у дію Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 17 жовтня 1969 року "Про порядок і введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР", набрав чинності з 1 січня 1970 року та діяв до 2004 року (до набрання чинності новим Сімейним Кодексом України) відповідно до Основ законодавства Союзу РСР і союзних республік про шлюб та сім`ю дійсність шлюбу, усиновлення, встановлення опіки та піклування і дійсність актів громадянського стану, які укладені на території іншої союзної республіки, визначаються законодавством тієї союзної республіки, на території якої було укладено шлюб, проведено усиновлення, встановлено опіку або піклування чи зареєстровано акт громадянського стану. Відповідно до ст. 131 Кодексу законів про шлюб, сім`ю та опіку РРФСР (в редакції 1926 року) бажаючі зареєструвати шлюб роблять про те заяву до органу запису актів цивільного стану за місцем проживання одного із заявників. Позивач неодноразово вживала заходів з метою отримання відомостей про реєстрацію шлюбу між [PERSON] й [PERSON] , за результатами яких отримала відповіді про відсутність у відповідних архівах актового запису про їхній шлюб (том №1 а.с. 57, 58). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року) визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Згідно з ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , , виданого 04 серпня 1988 року, актовий запис № 8134 (том №1 а.с. 59). Позивач наголошувала, що за життя її діда та баби, ніколи не ставилося питання про визнання спірного майна їхньою спільною власністю. Уся правовстановлююча документація на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] й на земельну ділянку за вищевказаною адресою була оформлена на діда, який і юридично, і фактично був одноособовим власником цього майна. Оскільки фактичні дані про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відсутні, Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР (в редакції 1969 року) нарівні з Цивільним кодексом Української РСР (в редакції 1963 року) не передбачали жодних правових наслідків стосовно осіб, що не перебували у зареєстрованому в органах державної влади шлюбі, а тому, моя баба не могла бути ні співвласником спірного майна, ні спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Згідно зі ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) врегульовано дії, що свідчать про прийняття спадщини, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Абзацом 1 п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на той час, було передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України у справі № 305/235/17. Відповідно до інформації Харківського обласного державного нотаріального архіву від 08.04.2024 та інформаційних довідок, заяв про прийняття спадщини, відмови від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину від спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори впродовж 1980-1990 роки не надходили, спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видивалась (том №1 а.с. 182, 184, 185). Згідно з відомостями з будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] , разом із спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані їх діти, а саме: [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 19 квітня 1956 року до 08 травня 1963 року, а [PERSON] , [INFO] - з 12 жовтня 1956 року по 08 грудня 1975 року та [PERSON] , [INFO] - з 15 березня 1971 року року та по час сперті (том №1 а.с. 61-65). Тобто на момент смерті спадкодавця, його доньки проживали окремо від нього й були зняті з реєстрації у спірному житловому будинку. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 07.02.1955, актовий запис №5, [PERSON] народився [INFO] , Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (том №1 а.с. 37). Відповідно до довідок № 10, №11 від 18 березня 2021 року, виданої Комітетом району в місті жителів приватного сектору Новобаварського району міста Харкова, вбачається, що [PERSON] був зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] з 15 березня 1971 року по 23.07.2018 року (том №1 а.с. 30, 31). Тобто на момент смерті свого батька [PERSON] його син [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у спірному житловому будинку, та фактично вступив у володіння та управління спадковим майном. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Таким чином, рідна сестра [PERSON] - [PERSON] відповідно до правил вищезазначеної норми закону належала до спадкоємців другої черги за законом. Але, оскільки були наявні спадкоємці за законом першої черги, які прийняли спадщину, вона не могла брати участі у спадкуванні за законом. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16 квітня 1987 року актовий запис № 2943 (том №1 а.с. 60). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 08.04.2024 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведена спадкова справа №22 від 12.01.1989 (том №1 а.с. 183). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) [PERSON] - відсутні (том №1 а.с. 186). Як вбачається з копії спадкової справи №22/1989, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, в ній наявна заява [PERSON] , зареєстрованою в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №73 від 23.01.1989 року, про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та заява [PERSON] , зареєстрованою в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №31 від 12.01.1989 року, про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Інших документів, а також інформації про видачу свідоцтва про право власності спадкова справа не містить (том №1 а.с. 198-200). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 13190, виданого 15.09.2017 року (том №1 а.с. 53, 54). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02.01.2019, актовий запис № 54 (том №1 а.с. 55, 56). Як вбачається з копії спадкової справи №153/2019, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , державним нотаріусом Першої Харківської міської державної нотаріальної контори, в ній наявна заява [PERSON] , зареєстрована по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №374 від 11.03.2019, відповідно до якої спадщину після смерті матері [PERSON] прийняв, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем та просить видати свідоцтво про право спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] до складу спадкового майна не входить (том №1 а.с. 241-255). Як вбачається з копії спадкової справи №246/2019, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори, в ній наявна заява [PERSON] , заява надійшла 29.03.2019 №668, про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та заява [PERSON] , заява надійшла 29.03.2019 №669 про відмові від належної їй частки. Яка залишилась після смерті матері [PERSON] на користь [PERSON] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] до складу спадкового майна не входить (том №2 а.с. 16-60). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщини відповідно після смерті [PERSON] , та після смерті [PERSON] , як потенціальні спадкоємці після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ураховуючи вищевикладене, єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину відповідно до вимог діючого на той час законодавства був [PERSON] , проте не оформив право власності на будинок та не оформив він і переходу права користування земельною ділянкою, передбаченого ст. 90 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року) та не отримав відповідного державного акта на право користування землею відповідно до ст. 20 цього ж Кодексу. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 11.09.2018, актовий запис №11157 від 26.07.2018 (том №1 а.с. 29). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Згідно вимогам ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Стаття 1220 ЦК України передбачає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Стаття 1258 ЦК України зазначає, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За життя [PERSON] заповіт не склав, що підтверджується інформаційними довідками зі спадкового реєстру (том №1 а.с. 135). Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 18.09.2018 за адресою [ADDRESS] на 23.07.2018, окрім [PERSON] , [INFO] зареєстровані не значаться (том №1 зворот а.с. 144). Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 16.04.1980 позивач [PERSON] , народилась [INFO] у місті Харків, про що 16.04.1980 зроблено актовий запис №217. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (том №1 а.с. 32). За життя батько позивача [PERSON] , [INFO] уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що 30 серпня 2016 року зроблено відповідний актовий запис №321, та підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 30.08.2016. Прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловік [PERSON] , дружина [PERSON] (том №1 а.с. 138). Після смерті свого батька, позивач звернулася до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 квітня 2021 року вих №627/02, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлого [PERSON] , у зв`язку з тим, що не встановлено коло спадкоємців прийнявших спадщину та що право власності, на цю нерухомість, не було зареєстровано (том №1 а.с. 33). Крім того позивачем було замовлено та долучено до матеріалів справи копію технічного паспарту від 15.01.2024 на об`єкт нерухомого майна - домоволодіння розташоване по [ADDRESS] та довідку про знищення/знесення господарських будівлі: літня кухня літ.«Б» з верандою літ «б», сарай літ. «В», «Г», «Д», «Е», погріб літ. «Ж», вбиральня літ. «З» знищені в повному обсязі шляхом саморуйнування (том №1 а.с. 100-102, 103-104). Як вбачається з копії спадкової справи №441/2018, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори, в ній наявна заява [PERSON] , зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 11.09.2018 під №1178, про прийняття спадщини після батька [PERSON] , [INFO] , заява [PERSON] , зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 11.12.2018 під №1688, про прийняття спадщини після чоловіка [PERSON] , [INFO] , копія свідоцтва про смерть [PERSON] , інформаційні довідки зі Спадкового реєстру, документи що посвідчують особу заявниць, копія свідоцтва про шлюб, заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину зареєстроване в книзі обліку спадкових справ 13.04.2021 під №541, постанова про відмові у вчиненні нотаріальної дії, тощо (том №1 а.с. 128-156). Таким чином, спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] залишилася його донька [PERSON] та його дружина [PERSON] . Інших заяв про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини матеріали спадкової справи не містять. Як стверджує позивач, та не заперечує відповідач, на момент смерті [PERSON] відповідач проживала (без реєстрації місця проживання) разом з ним у спірному домоволодінні. Після його смерті вона продовжує проживати там же, однак позивач категорично заперечую її право на спадкування після смерті свого чоловіка та вважаю, що вона підлягає позбавленню судом цього права з огляду на наступне. До моменту реєстрації офіційного шлюбу, фактичні шлюбні стосунки [PERSON] з відповідачем тривали приблизно п`ятнадцять - шістнадцять років. Головним чинником їхнього спільного інтересу один до одного слугувало сумісне регулярне вживання алкогольних напоїв, при цьому, батькові позивача було категорично протипоказано вживання алкогольних напоїв за медичними показниками, оскільки він багато років тяжко хворів на хронічні захворювання, а з 01 жовтня 2012 року йому було встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, що підтверджується даними довідки до акта огляду МСЕК, виданої 15 жовтня 2012 року Червонозаводською медико-соціальною експертною комісією комунального закладу охорони здоров`я "Обласний центр медико-соціальної експертизи" (том №1 а.с. 66). Відповідно до копії з виписного епікризу № 4679, виданого у 2016 році [INFO] (військова частина [NUMBER] ), хворий [PERSON] , [INFO]. знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні у відділенні гнійної хірургії з 27.04.216 пл 04.05.2016 диагноз: цукровий діабет І тип, декомпенсований, діабетична мікро та макроангіопатія, синдром діабетичноїстопи 4 стадії, діабетична гангрена лівої стопи, гіпертонічна хвороба І ступеня (том №1 а.с. 67). Відповідно до даних з виписки з історії хвороби мого батька № 2600/550, виданої 30 червня 2016 року Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня № 31» , у [PERSON] , [INFO] наявні такі захворювання: облітеруючий атеросклероз нижніх кінцівок (основне захворювання), хронічна ішемія ІV ступеня й гангрена лівої стопи (ускладнення), цукровий діабет ІІ ступеня, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок (додаткові захворювання) (том №1 а.с. 68). Проте, незважаючи на наявність у [PERSON] вищевказаних протипоказань, відповідач не тільки не намагалася протидіяти вживанню ним алкогольних напоїв, а навпаки, всіляко його до цього заохочувала, щоразу складаючи йому в цьому компанію. На невдоволення позивача такими її діями, відповідач не зважала. Більш того, відповідач планомірно сприяла загостренню суперечок між позивачем та [PERSON] на тлі вживання ним алкогольних напоїв, постійно намовляючи його проти мене й досягла в цьому певного успіху. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України , за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як наголошувала позивач, відповідача вступаючи у шлюб переслідувала корисну мету, яка полягала у заволодінні майном, на час описуваних подій відповідач гостро потребувала власної житлової площі, оскільки у її володінні на той момент була відсутня будь-яка нерухомість, а за місцем її реєстрації будинок зруйнований, що виключає можливість проживання у ньому. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка - третя особа у справі [PERSON] , пояснив, що відповідачка жінка його покійного дяді. Відповідач багато років спілкуючись з [PERSON] вживала спиртні напої разом з чоловіком, хоча останньому за станом здоров`я було неможно. Шлюб дядя з відповідачкою уклали у 2016 році, після ампутації нижньої кінцівки. Згодом дядя жалівся, що він так нерозважливо одружився з відповідачем. Відповідач намагалася усіляко мінімізувати спілкування [PERSON] з родичами та знайомими, хоча останній потребував спілкування з людьми і сторонньої допомоги, оскільки залишався удома сам цілими днями. Щодо перебування діда та баби у шлюбі достеменно невідомо, документів не бачив. Мати не прийняла спадок після смерті батьків. Водночас, фактично вступивши у право володіння спадковим майном, відповідач нехтує своїми обов`язками, які нерозривно пов`язані з правом власності. Зокрема, положеннями ст. 177 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки тощо. Частинами 4, 5 ст. 319 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) передбачено, що власність зобов`язує і що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 цього ж Кодексу при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Поточна заборгованість зі сплати за електроенергію за адресою: [ADDRESS] становить 45 925,34 грн, що підтверджується даними з електронного кабінету абонента ПрАТ «Харківенергозбут» та розрахунком (том №1 а.с. 69, 70), внаслідок чого спірне домоволодіння було відключене ПрАТ «Харківенергозбут» від електропостачання. Заборгованість зі сплати послуг централізованого водопостачання й водовідведення за адресою: [ADDRESS] станом на листопад 2023 року складає 2 552,07 грн, що підтверджується відповідним розрахунком (том №1 а.с. 71). Також допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який доводиться сусідом відповідача пояснив, що будинок перебуває в жахливому стані, вбиральня зруйнована, каналізація відсутня, паркан розібрали. Бачив як відповідач закопує рештки продуктів життєдіяльності свого організму (випорожнення) в хаотичному порядку по всій території вищевказаного домоволодіння. Присадибну ділянку (город) вона використовує для накопичування на ній різного мотлоху (у тому числі легкозаймистих речей) замість вирощування городніх культур та інших рослин, чим створює пожежну небезпеку. Вищевказаними своїми діями відповідач погіршує екологічну ситуацію навколо місця свого проживання, створює несприятливі умови власникам сусідніх домоволодінь, які змушені терпіти поруч із собою таке неекологічне сусідство. Неодноразова скаржився [PERSON] , щоб вона прийняла міри. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). На підставі п. 4.14. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке піддягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Згідно ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, визнаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до Постанови Пленуму Верхового Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, позивач є законниим спадкоємцем після померлого [PERSON] . Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. На підставі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно дост. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, визнання позову відповідачем та третіми особами (ймовірними спадкоєцями спірного майна), з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку що позовні вимоги в частині усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадкування підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права безстрокового користування земельною ділянкою площею 540,5 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для індивідуального будівництва, суд зазначає наступне. З копії рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих № 536 від 19 квітня 1955 року, [PERSON] надано на праві безстрокового користування земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 540,5 кв.м. для індивідуального будівництва згідно з планом земельної ділянки, а також проекту будівництва будинку 11 червня 1955 року складено акт зазначення межі (указания границ), відповідно проекту головного архітектора м. Харкова, зробив винос на територію межі ділянки загальною площею 540,5 м., розташованого в [ADDRESS] , відповідно до рішення Виконавчого Комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 19 квітня 1955, №536 передав у користування гр-н [PERSON] . [INFO] дід позивача помер. Відповідно до частин першої, другої статті 90 ЗК Української РСР 1970 року (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Згідно з частинами першою та другою статті 30 ЗК України 1990 року При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до частин другої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті батька позивача 23.07.2018), якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначені норми права закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають під час укладення правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин під час переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності (користування) на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Тобто за загальним правилом особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками (користувачами) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц, зазначено правовий висновок, що відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. У пункті 6 розділу «Перехідні положення» ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Проте обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у пункті 6 розділу «Перехідні положення» ЗК України, визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005. Зазначено, що ЗК УРСР 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею. Поняття користування землею у ЗК УРСР 1990 року поряд з постійним передбачало тимчасове користування. ЗК України визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, проте не надав визначення праву тимчасового користування, яке продовжує існувати на підставі рішень, прийнятих у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою. Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України. Оскільки законодавство, чинне на час надання у користування позивача земельної ділянки, не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, то право користування земельною ділянкою в нього виникло на підставі рішень виконавчого комітету. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвічує відповідне право. З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як ЗК УРСР 1970 року, так і ЗК УРСР 1990 року серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав. З матеріалів справи, яка переглядається, убачається, що позивач набув право користування спірною земельною ділянкою на підставі рішень, прийнятих у 1957-1959 роках, які не скасовані, земельна ділянка в установленому законом порядку з користування університету не вилучалась, права користування нею в установленому законом порядку університет не позбавлений. Отже, право користування земельною ділянкою зберігається за позивача до його належного переоформлення. Ураховуючи викладене, наведений в мотивувальній частині рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій висновок про те, що в не виникло право користування земельними ділянками, оскільки жодних правовстановлюючих документів про право користування землею йому не видавалося, а рішення виконавчого комітету не були реалізовані - є помилковим. Разом із тим, визнання за позивачем права постійного користування на земельну ділянку не відповідає вимогам статей 92, 116, 125, 126 пунктів 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, оскільки суд не може підміняти собою інші органи, уповноважені законом вирішувати питання про оформлення прав землекористування, позивачне позбавлений можливості вирішити це питання в установленому законом порядку. Таким чином, враховуючи, що до позивача відповідно до законодавства автоматично перейшло право постійного користування земельної ділянки після набуття права на домоволодіння, яке розташованого на земельній ділянці, додаткового визнання права користування судом не потребує. При цьому як зазначено вище, суд не може підміняти інші органи, уповноважені законом вирішувати питання про оформлення прав землекористування. На підставі чого позов в частинні визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial