Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

У січні 2025р. ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №9260072 від 16.07.2023р. у розмірі 45710,72 грн. Позов обґрунтовано тим, що 16.07.2023р. між ТОВ "Мілоан" та [PERSON] було укладено кредитний договір №9260072 на отримання кредиту в розмірі 13000,00 грн., строком на 100 днів, зі сплатою 3,00% за кожен день користування. Однак, відповідач умов договору щодо повернення кредиту належним чином не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 45710,72 грн, з яких: 10400,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 34400,72 грн. - сума заборгованості за відсотками; 910,00 грн. заборгованість за комісіями. Між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" (ТОВ "ФК"ЄАПБ") 27.02.2024р. укладено договір факторингу № 27022024, за умовами якого ТОВ "Мілоан" передало (відступило) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" прийняло належні ТОВ "Мілоан" права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, у тому числі за кредитним договором №9260072 від 16.07.2023р. у розмірі 45710,72 грн. Враховуючи вищезазначене, представник позивача просить вказану заборгованість за кредитними договорами стягнути з відповідача. У відзиві від 26.02.2025р. [PERSON] вказала, що позивачем не надано доказів видачі кредитних коштів за спірним кредитним договором. Матеріали справи не містять виписки по картковому рахунку, а рахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей про передачу коштів позичальнику. Також зазначає, що стягнення комісії є несправедливим положенням договору про споживчий кредит, оскільки плата за обслуговування кредиту є потребами лише самого банку. На підтвердження доводів [PERSON] послалась на постанови Верховного суду України та Закон України «Про споживче кредитування» та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача у віповіді на відзив від 26.02.2026р. вказала, що відповідачем при заповненні анкети зазначено картковий рахунок, на який після верифікації було перераховано кошти. Відсотки, які просить стягнути позивач нараховані за понадстрокове користування позикою/кредитом, за відсотковою ставкою передбаченою договором, саме за понадстрокове користування кредитом. Отже, підписавши договір, відповідач посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Враховуючи вищезазначене, представник позивача просила вимоги позовної заяви задовольнити. Представник позивача у позовній заяві просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. В судові засідання відповідач не з`явився. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи. Рекомендовані повідомлення, направлені на її адресу, повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.07.2023р. ТОВ "Мілоан" та [PERSON] уклали кредитний договір №9260072, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 13000,00 грн. (а.с. 7-12). Кредит надається загальним строком на 100 днів з 16.07.2023р. і складається з пільгового та поточного періодів. Відповідно до п. 1.5. орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 50375,00 грн. Згідно п. 1.5.3. договору проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 35100,00 грн, які нараховуються за стандартною ставкою 3,00% від фактичного залишку за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. З платіжного доручення №105379509 від 16.07.2023р. вбачається, що на кредитну рахунок № [NUMBER] , отримавач [PERSON] перераховано кошти у сумі 13000,00 грн., призначення платежу: кошти згідно договору 9260072 (а.с. 15). Між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" 27.02.2024р. укладено договір факторингу № 27022024, за умовами якого ТОВ "Мілоан" передало (відступило) ТОВ "ФК "ЄАПБ" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" прийняло належні ТОВ "Мілоан" права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, у тому числі за кредитним договором №9260072 від 16.07.2023р. у розмірі 45710,72 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ "Мілоан" за кредитним договором №9260072 [PERSON] має непогашену заборгованість у розмірі 45710,72 грн, з яких: 10400,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 34400,72 грн. - сума заборгованості за відсотками; 910,00 грн. заборгованість за комісіями (а.с. 84-86). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 512 ЦК України передбачено можливість зміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2023р. між відповідачем та ТОВ «Мілоан» укладено кредитний договір №9260072. Згідно істотних умов договору №9260072 від 16.07.2023р., який підписано відповідачем передбачено: сума кредиту становить 13000,00 грн.; строком на 100 днів з 16.07.2023р. і складається з пільгового та поточного періодів; орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 50375,00 грн.; проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 35100,00 грн, які нараховуються застандартною ставкою 3,00% від фактичного залишку за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Фактичне отриманя коштів підтверджено платіжним дорученням від 16.07.2023р. № 105379509, яке міститься в матеріалах справи, та є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19). Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що фактично отримані та використані кошти позичальник добровільно не повернув, а також, вимоги ч. 1 ст. 530 ЦК України, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення отриманої суми кредитних коштів. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками. Як вже зазначалось, в договорі кредиту, який підписано відповідачем, зазначено, що проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 35100,00 грн, які нараховуються за стандартною ставкою 3,00% від фактичного залишку за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Підписавши вказану інформацію про умови кредитування відповідач відповідно до положень статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання. А тому заявлені вимоги банку про стягнення з відповідача 34400,72 грн. заборгованості за відсотками є правомірними та підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за комісією в розмірі 910,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно договору про споживчий кредит № 9260072 від 16.07.2023р., комісія за надання кредиту це одноразова винагорода, що сплачується позивачльником за підготовку, організацію та надання кредитодавцем фінансової послуги (кредиту), та встановлена п. 1.5.1. договору. Необхідність внесення плати за обслуговування кредитної заборгованості передбачена п.п. 1.5.1 договору кредиту та п. 3 паспорту споживчого кредиту (Додаток №2 до договору про споживчий кредит), відповідно до яких плата за надання кредиту становить 7% від суми кредиту одноразово, тобто 910,00 грн. (а.с. 13). Враховуючи правові позиції Верховного суду, обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Разом з тим, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2967,44 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial