Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

У серпні 2024 року Білоцерківська міська рада звернулася з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області до [PERSON] , в якому просили: скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 3220489500:02:026:0213, площею 0,0328 га припинивши право власності на цей об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 537077832204; судові витрати стягнути з відповідача. Позов мотивовано тим, що 15 вересня 2021 року було прийнято рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/756/20 за позовом Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання рішення недійсним та витребування земельної ділянки. Згаданим вище рішенням суду, позовні вимоги задоволено повністю. Було визнано недійсним рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20 листопада 2014 року за № 44-506 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] на користь Білоцерківської міської ради земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 10837184 від 18 серпня 2015 року, підставою виникнення якого є договір договору дарування за № 1925 від 18 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., індексний номер рішення 23738535 від 18 серпня 2015 року. 28 жовтня 2021 року згадане вище рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/756/20 набрало законної сили. Під час виконання судового рішення стало відомо, що 23 липня 2021 року [PERSON] , розуміючи незаконність своїх дій, вжив заходів щодо предмету спору та приховав ці обставини від суду, а саме продав земельну ділянку з кадастровим номером: 3220489500:02:026:0213 [PERSON] про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому, 26 листопада 2021 року [PERSON] продала згадану вище земельну ділянку [PERSON] про що також внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.\~ Проаналізувавши викладене вище можна прийти до висновку що [PERSON] відчужив земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] щодо до якої набрало чинності судове рішення у справі № 357/756/20 за позовом Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання рішення недійсним та витребування земельної ділянки. У зв`язку з чим станом на сьогоднішній день є неможливим виконання судового рішення по справі № 357/756/20, яке набрало законної сили. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 10 жовтня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом 09.04.2025 р. за вх..№18849 отримано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив:\~ витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , дата народження [INFO] , адреса проживання: [ADDRESS] ), на користь Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради (код ЄДРПОУ 26376300, юридична адреса: вул. Ярослава Мудрого, 15, м. Біла Церква, Київська область, 09117) земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, Для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 537077832204; скасувати державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 3220489500:02:026:0213, площею 0,0328 га припинивши право власності на цей об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та закрити відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 537077832204;\~ стягнути судові витрати з відповідача на користь Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради в особі Білоцерківської міської ради (адреса: вул. Ярослава Мудрого 15, м. Біла Церква, Київська область, 09117; код ЄДРПОУ: 04055009 р/р UA 058201720344210021000034523 в Державній казначейській службі України; МФО 820172). Ухвалою суду від 09 квітня 2025 року клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження у справі за позовом Білоцерківської міської ради до [PERSON] про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності, припинення права власності було задоволено. Постановлено повернутися до розгляду справи № 357/11990/24 у підготовчому провадженні та призначити\~ підготовче судове засідання у справі на 14 травня 2025 року. Ухвалою суду від 14 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Преставник позивача [PERSON] направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності представника Білоцерківської міської ради, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви та клопотання до суду не направила, причини неявки суду не повідомила. Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що\~ рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/756/20 від 15 вересня 2021 року було задоволено позовні вимоги Білоцерківської міської ради Київської області до Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області,\~ [PERSON] , [PERSON] про визнання рішення ради недійсним та витребування земельної ділянки. Визнано недійсним рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.11.2014 року №44-506 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою:\~ [ADDRESS] . Витребувано\~ у [PERSON] на користь Білоцерківської міської ради земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] , та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №10837184 від 18.08.2015 року, підставою виникнення якого є договір договору дарування за №1925 від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., індексний номер рішення 23738535 від 18.08.2015 року. Вказане судове рішення набрало законної сили 28 жовтня 2021 року. 23 липня 2021 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Приймак Альоною Петрівною реєстраційний №1201. Згідно цього договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастрович номером 3220489500:02:026:0213, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер рішення: 59447976. 26 листопада 2021 року [PERSON] продала земельну ділянку з кадастрович номером 3220489500:02:026:0213 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергієм Петровичем реєстраційний номер №11008. Згідно цього договору за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастрович номером 3220489500:02:026:0213 про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер рішення: 61866327, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.07.2024 р. за №385121987. Позивач зазначає, що [PERSON] , відповідач\~ по справі № 357/756/20, розуміючи незаконність своїх дій, вжив заходів щодо предмету спору та приховав ці обставини від суду, а саме продав земельну ділянку з кадастровим номером: 3220489500:02:026:0213 [PERSON] та вподальшому [PERSON] продала згадану вище земельну ділянку [PERSON] про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим є неможливим виконання судового рішення по справі № 357/756/20, яке набрало законної сили. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 84 ЗК України встановлено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, при цьому у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 цього Кодексу визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а ст. 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Крім того, відповідно до ст. 386 ЦК України власник має право на захист права власності. Згідно зі ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка немала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник відповідно до ст.388ЦК України має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно\~ вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. На даний час, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером: 3220489500:02:026:0213, площею 0,0328 га., для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON] . Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують, передбачені статтею 388 ЦК України підстави, які дають право витребувати в набувача це майно (Постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2012 року № 6-53цс12; від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13; від 29 жовтня 2014 року № 6-164цс14; від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14; від 13 травня 2015 року № 6-67цс15; від 17 лютого 2016 року № 6-2407цс15; від 03.04.2019 у справі № 712/15369/12; від 15.11.2022 у справі №914/2736/21 та інші). Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у Постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.08.2022 у справі №725/2609/20, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Необхідно, щоб на момент виконання рішення суду про витребування майна у відповідному державному реєстрі володільцем цього майна був (залишався) відповідач. Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. Таким чином, власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. Більше того, власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15- ц (провадження № 14-376цс18). Вказаний висновок також був підтриманий у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14 березня 2025 року у справі № 756/14399/20 (провадження № 61-5198св24). Отже, вимога за віндикаційним позовом пред`являється останньому набувачеві спірного майна, за яким зареєстроване право власності на нього і який вважається його володільцем, якщо інше не буде встановлено за результатами судового розгляду. Відповідно належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника Білоцерківську міську раду. Відповідно до аб. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» судові рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом вказаної норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 спосіб захисту у вигляді скасування запису вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 20.08.2020 у справі №916/2464/19). Також, згідно актуальної правової позиції Верховного Суду належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав (Постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 у справі №450/441/19, від 22.08.2022 у справі №597/977/21 тощо). Як встановлено судом, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/756/20 від 15 вересня 2021 року, яке набрало законної сили,\~ визнано недійсним рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.11.2014 року №44-506 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою:\~ [ADDRESS] , витребувано\~ у [PERSON] на користь Білоцерківської міської ради земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213 та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №10837184 від 18.08.2015 року. Відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, за яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Конституція України містить приписи з питань виконання судових рішень, зокрема: визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); установлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання (друге речення частини першої статті 129-1); покладає на державу обов`язок забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частина друга статті 129-1). З огляду на вказане вище, враховуючи, те що реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0328 га., з кадастровим номером: 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] була проведена на підставі правочинів, які порушують\~ права Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, що встановлено судовим рішенням у справі № 357/756/20 за позовом Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання рішення недійсним та витребування земельної ділянки,\~ суд вважає, що позовні вимоги Білоцерківської міської ради є законними, обґрунтованими, та такими, що підтверджуються наявними матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно дост. 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. При поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь платника судового збору у відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved