Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

Суть спору. 06 листопада 2024 року до Бродівського районного суду Львівської області звернулася позивачка [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування виконавчого комітету Бродівської міської ради, про збільшення розміру стягуваних аліментів та позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Стислий виклад позиції учасників справи. 1) Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим що,між позивачем і відповідачем був укладений шлюб. За час проживання у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано 23.02.2018 року. Відповідно до рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14.03.2018 року з відповідача стягуються аліменти на сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1200,00 грн. Син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Окрім призначених рішенням суду аліментів, які відповідач сплачує нерегулярно, жодним чином батько не допомагає. На даний час позивачка не може одноосібно забезпечити дитину, тому просить збільшити розмір стягуваних за рішенням суду аліментів на сина в твердій грошовій сумі з 1200,00 грн на 5000,00 грн. Також, позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] відноснойого неповнолітньої сина [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач з грудня 2017 року жодним чином не цікавиться життям, здоров`ям, навчанням сина. Окрім мінімальної суми аліментів матеріально не підтримує його, не займається його вихованням, не провідує, не телефонує, взагалі не спілкується з ним впродовж шести років. Син фактично виховується іншим чоловіком і вважає його своїм батьком. Позивачка вважає, що такі дії відповідача свідчать про ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] , а тому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітного сина [PERSON] . У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Позивачка зазначила, що відповідач з сином не спілкується дуже давно. Востаннє відповідач приходив до сина майже сім років тому та подарував йому акваріум. З того часу жодного разу не приходив, не телефонував, на день народження сина не вітає. З позивачкою відповідач теж не спілкується щодо дитини. Декілька років тому в сина був перелом руки, йому робили операцію, відповідач навіть і тоді не цікавився здоров`ям дитини, проте позивач не повідомляла відповідача про дану подію. Відповідач аліменти сплачує в розмірі 1600,00 грн, наразі заборгованості по аліментах не має. Позивачка оплачує заняття сина з англійської та німецької мови, витрачає кошти на одяг, харчування сина. Розмір сплачуваних аліментів є недостатній для забезпечення нормального розвитку дитини. 2) Позиція відповідача. Відповідач відзив не подав. У судовому засіданні відповідач позов не визнав. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів вказав, що не має можливості сплачувати аліменти на сина у розмірі який вказує позивачка оскільки хворіє діабетом. Він офіційно працевлаштований, працює у ТОВ «Агро Фонд», розмір його заробітної плати становить 20\~000,00 грн 25\~000,00 грн. На утриманні має ще неповнолітню дочку 2019 року народження від іншого шлюбу. Вважає, що може сплачувати аліменти на сина у розмірі приблизно 2\~000,00 грн. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, то вказав що причиною позбавлення його батьківських прав є відстрочка для чоловіка позивачки. Відповідач вказав, що позивачка зверталася до нього з проханням добровільно відмовитися від сина, проте він не погодився. У судовому засіданні відповідач визнає, що його вина у тому, що він не спілкувався здитиною є, алевважає, що позивачка та її чоловік налаштовують дитину проти нього. Дитина на нього не реагує.Позивачка забороняла бачитися з дитиною, проте він не звертався в органи опіки і піклування за вирішенням цього питання. Востаннє бачився з сином у 2017 році, з того часу не телефонував синові, а син не телефонував йому. Інтерес до сина він не втратив і не готовий розривати зв`язок з дитиною, бажає брати участь у вихованні сина та спілкуватися з ним. 3) Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Орган опіки і піклування виконавчого комітету Бродівської міської ради Львівської області пояснення третьої особи не подав. В судовому засіданні представник зазначила, що підтримує поданий до суду позов. Вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина оскільки він усунувся від виховання і спілкування з дитиною.Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Бродівської міської ради Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав батька [PERSON] відносно сина [PERSON] підтримує. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подав до суду клопотання про допит свідків, яке було вирішено судом. 04.03.2025 орган опіки і піклування направив до суду висновок щодо розв`язання спору. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 08.11.2024 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі 09.12.2024, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи та зобов`язано орган опіки та піклування надати суду висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . У підготовче засідання 09.11.2024 не з`явився представник органу опіки і піклування. У підготовчому засіданні, 26.03.2025, виконані всі дії, передбачені ч. 2\~ст. 197 ЦПК України.\~Зметою дотримання прав дитини, постановлено заслухати думку [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо нього. Підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). У сторін під час шлюбу народилась дитина син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.07.2012 року (а.с.12). Відповідно до рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23.02.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.10). З [PERSON] на користь [PERSON] , відповідно до рішення Бродівського районного суду Львівської області від 14.03.2018 року стягуються аліменти на сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 гривень (а.с.16). У Горохівському районному відділі ДВС Головного територіального управляння юстиції у Волинській області 07.05.2018 відкрито виконавче провадження ВП №56333847 про примусове виконання Виконавчого листа № 439/130/18 про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на сина [PERSON] (а.с.22, 23). Заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] відсутня, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника: [PERSON] виданий Горохівським ВДВС у ЛРВО Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.18-19). Відповідно до довідки №08-10/11-1479 про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку/осіб від 07.04.2024 року, малолітній [PERSON] зареєстрований з матір`ю [PERSON] . У склад сім`ї входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] (а.с.25). З виданої Бродівського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів №4 Бродівської міської ради Львівської області характеристики учня 7-А класу [PERSON] встановлено, що [PERSON] з класним керівником на зв`язок не виходив та на батьківських зборах не з`являвся (а.с.14). Позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2020 року (а.с.13). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Бродівської міської ради Львівської області, який затверджений Рішенням виконавчого комітету Бродівської міської ради від 27.02.2025 року №88/02-02, наданий на виконання ухвали суду від 08.11.2024 року, на\~\~підставі пояснень [PERSON] , [PERSON] , пояснень свідків\~\~орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.63-64). У судовому засіданні був опитаний малолітній [PERSON] , який розповів, що проживає разом з мамою і другим татом, навчається у 8-ому класі. З татом не спілкується, він йому не дзвонить, забув його. Востаннє пригадує, що спілкувався з батьком 5,6, можливо 7 років тому. На запитання суду чи хотів би щоб тато приходив до нього і спілкувався з ним, малолітній [PERSON] повідомив, що хотів би, але пізно. Зазначив, що у сім`ї про батька не спілкуються. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знає позивачку приблизно 7 років, за цей час не бачила щоб відповідач приходив до дитини. Коли спілкувалася з [PERSON] , то він казав, що тато не дзвонив. Свідок [PERSON] повідомила суду, що відповідач [PERSON] не приймав участі у вихованні дитини з 3 чи 4 класа. Дитиною не цікавиться, на дні народження до дитини не приходить та не вітає його. Коли питала у дитини чи дзвонив йому батько, відповідав, що не дзвонив. У Павлика образа на тата, що він з ним так повівся. Отже, суд встановив, що між позивачкою та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані із невиконанням останнім своїх обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітнього сина. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що\~виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст.\~150,\~157 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Положеннями ст. 192 СК України унормовано, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Звернувшись до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів, позивачка вказала, що визначений рішенням суду розмір аліментів недостатній для утримання дитини. Судом встановлено, що з часу присудження аліментів, які були визначені у твердій грошовій сумі 1200 гривень, значно підвищилася вартість життя. У зв`язку із чим, вищевказаний розмір аліментів на утримання дитини не може забезпечити належний рівень матеріального утримання дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Позовні вимоги позивачки про збільшення розміру стягуваних аліментів ґрунтуються на недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб дитини.З урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування та речі першої необхідності, визначений розмір аліментів забезпечує лише мінімальні потреби дитини та не достатній для повноцінного її розвитку. При визначенні нового розміру аліментів, суд враховує всі обставини справи, вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості, матеріальне становище дитини, одержувача аліментів, платника аліментів, враховуючи зміну економічної ситуації в країні. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Позивачка доказів того, що відповідач може сплачувати аліменти у заявленому в позові розмірі не надала. Відповідач доказів того, що він має інших утриманців, має незадовільний стан здоров`я і у зв`язку з чим не має можливості сплачувати аліменти більше мінімального законодавчо встановленого розміру на дитину відповідного віку не надав. Однак, з пояснень відповідача, наданих під час судового розгляду відповідач повідомив, що має на утриманні малолітню доньку від іншого шлюбу, працевлаштований та отримує дохід у розмірі 20\~000,00 грн. Суд вважає, що матеріальний стан позивача на даний час погіршився внаслідок економічно-фінансової кризи в державі, а також те, що аліменти визначені попереднім рішенням суду, вочевидь не забезпечують мінімальний прожитковий мінімум, який має отримувати дитина сторін, а матеріальний стан відповідача дає можливість останньому сплачувати аліменти у збільшеному розмірі. Відповідно, суд дійшов висновку про наявність підстав для збільшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів та визначення їх у розмірі 3000,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і такий розмір аліментів не буде надто обтяжливим для відповідача, враховуючи повідомлені ним обставини. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», з яких вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду, а не від дня пред`явлення позову. Враховуючи наведені роз`яснення, суд вважає за необхідне стягувати аліменти у збільшеному розмірі з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до положень п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання. Відповідно до ч. 1\~ст. 165 СК України\~право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до\~ст. 164 Сімейного кодексу України\~мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позивачка, заявляючи вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його сина [PERSON] - посилається, на вимоги статті 164 СК України. Позивачка наполягає на тому, що відповідач не виконує свої обов`язки як батько, а тому його слід позбавити батьківських прав. Відповідач заперечив проти\~\~позбавлення його батьківських прав, обґрунтовуючи це тим, що вважає дитину налаштованою проти нього позивачкою та те, що дитина не реагує на нього через це . Суд, аналізуючи законодавство, беручи до уваги доводи позивачки та відповідача, заслухавши свідків, опитавши малолітнього [PERSON] , щодо позбавлення батьківських прав, дійшов такого висновку. Передусім слід зазначити, що стаття 51 Конституції України та статті 1, 8 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначають обов`язок батьків - для забезпечення найкращих інтересів дитини - піклуватися про своїх дітей, забезпечуючи їм належний рішень фінансової підтримки, всебічний розвиток особистості, а також застерігають від невиконання чи неналежного виконання батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений статтею 164 СК України, є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі\~\~ № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року\~\~\~\~у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі\~\~№ 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21; від 05 вересня 2024 року у справі № 707/3116/23, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, на переконання суду, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач виконує свій батьківський обов`язок по утриманню дитини, хоча і в мінімально допустимому законодавством розмірі. У той же час погоджується, що сплачуваної ним суми аліментів недостатньо для повноцінного забезпечення дитини. Позивачка та свідки у судовому засіданні зазначали про те, що однією із підстав позбавлення відповідача батьківських прав є його поведінка не приходить до сина, не вітає його, не цікавиться його життям. Суд акцентує увагу, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідач, погоджується з тим, що він не спілкувався з сином впродовж декількох років, усвідомлює, що у цьому є його вина, проте висловлює бажання спілкуватися з дитиною. Суд вважає, що зазначене вказує на те, що відповідач не втратив інтерес до дитини і не готовий розривати з дитиною батьківські зв`язки. Суд враховує позицію опитаного малолітнього сина сторін, який в судовому засіданні вказав, що хотів би спілкуватися з батьком, проте вважає, що вже пізно. У\~постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/1/8\~зазначено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. При цьому, непоодинокими є випадки, коли дитина тривалий час проживала з одним із батьків, а тому її думка може бути спотворена, мати ознаки навіювання одним із батьків, внаслідок чого не може прийматися судом як абсолютна. Суд не встановив, а позивачка не довела обставин, які б свідчили про те, що відповідач остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні. Проте, суд встановив наявність обставин, які свідчать про істотну обмеженість активної участі батька (відповідача) в житті сина, що спричинені\~\~суб`єктивними факторами такими як його не усвідомлення важливості бути присутнім у житті дитини не тільки матеріально, але й духовно (через спілкування, організацію спільних прогулянок та дозвілля, тощо), а також\~\~суб`єктивним сприйняттям відповідачем несприйняття його сином. Необґрунтоване та\~передчасне (за\~відсутності застосування гнучких заходів впливу для\~спонукання батька до\~ належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що\~надані батькам до\~досягнення дитиною повноліття і\~ґрунтуються на\~факті кровної спорідненості з\~нею, не\~може вважатися таким, що\~відповідає інтересам дитини. За таких обставин суд вважає, що змінити поведінку батька (відповідача) щодо свого сина в кращий бік можливо. Зміна поведінки батька по відношенню до свого малолітнього сина на краще, на переконання суду, сприятиме\~\~всебічному розвитку особистості, здатної примножувати матеріальні та духовні цінності суспільства. Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23. На переконання суду, Висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] є\~неналежно обґрунтованим, зробленим без наведення достатніх доказів ухилення відповідача від\~батьківських обов`язків, не\~містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не\~здійснює своїх батьківських обов`язків.Крім того, Висновок органу опіки не розкриває взаємовідносини між сином на батьком (відповідачем). Зазначений висновок, оцінений судом у\~сукупності з\~іншими доказами, сам по\~собі не\~є правовою підставою для\~застосування крайнього заходу\~ позбавлення батьківських прав. Водночас суд наголошує на\~наявності підстав для\~попередження [PERSON] про необхідність змінити ставлення до\~виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт із\~дитиною, брати участь у\~вихованні, розвитку та\~піклуванні про неї. Ураховуючи встановлені по\~справі обставини, беручи до\~уваги інтереси дитини, приписи вищезазначених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а\~також зважаючи на\~те, що\~позбавлення батьківських прав є\~крайнім заходом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Розподіл судових витрат. Позивачка при подачі до суду позовної заяви була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про збільшення розміру стягуваних аліментів. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд доходить до висновку, що з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн за позовну вимогу про збільшення розміру стягуваних аліментів. Оскільки, у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав відмовлено, судовий збір, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, за цю позовну вимогу прав покладається на позивача.

Outcome: partial