Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк, відповідач) про стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», в якому відкриті карткові рахунки на його ім`я. У період із 26 квітня 2024 року по 27 квітня 2024 року невстановлена особа, представившись працівником служби безпеки AT КБ «ПриватБанк», з його мобільного телефона [NUMBER] невстановленим способом, із використанням електронно-обчислювальної техніки, створивши банківську картку AT КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] заволоділа його грошовими коштами на суму 64 000,00 гривень. Крім того, з його заробітної картки було списано 10 000 гривень, на загальну суму 74 000,00 гривень. Проте жодних операцій щодо списання коштів 26 та 27 квітня 2024 року він не вчиняв. З приводу повернення безпідставно списаних коштів з карток в сумі 74 000,00 гривень він звернувся до AT КБ та отримав повідомлення від 09 липня 2024 року, згідно з яким переказ коштів з карток № № [NUMBER] та [NUMBER] здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Banking Приват24 (далі -Приват24).Вхід в Приват24 був здійснений під його авторизацією. При такій процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить в Приват24,створює необхідний платіж, вводить тільки йому з відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Повідомлено, що клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування платіжної картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки платіжної картки в стоп-лист платіжною системою. У зв`язку з цим йому було відмовлено в поверненні коштів. Також, 28 квітня 2024 року він звернувся до Кам`янець-Подільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області. Дані про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст.190 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Оскільки банк не забезпечив збереження його грошових коштів, які перебували на поточних рахунках, позивач просив суд стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно списані кошти з карткових рахунків в розмірі 74 000 гривень та понесені судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2024 року вищевказану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03 лютого 2025 року. 27 січня 2025 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого під час проведення операцій в Приват24 зі здійснення спірних транзакцій, банк здійснив автентифікацію клієнта в додатку Приват 24, а саме, вхід до платіжного застосунку Приват 24 було здійснено за логіном і паролем позивача з його авторизованого типового пристрою, покладення на банк обов`язку доведення вини позивача є безпідставним. Наведене свідчить про те, що невстановлені особи мали конфіденційну інформацію про логін та пароль від електронного кабінету Приват24, яка була розголошена позивачем. Без передачі персональних даних таких як логін та пароль від Приват24, строк дії картки, номер картки, CW-код ніхто, крім власника картки, не може скористатися грошима, які знаходяться на картці. Таким чином, факт шахрайства відносно позивача став можливим через порушення клієнтом "Умов і правил надання банківських послуг. Доводи позивача вважає необґрунтованими, оскільки ним не надано доказів, які б свідчили, що саме з вини відповідача або його неправомірних дій було знято кошти з його банківської картки, а твердження позивача, що це не він перераховував кошти, а інша особа, не підтверджені доказами, а тому з урахуванням викладеного просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року розгляд справи відкладено до 30 квітня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року розгляд справи відклало до 08 серпня 2025 року. Позивач у поданій до суду заяві просив справу розглянути за його відсутності, вимоги підтримав та просив позов задовольнити.. Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Суд установив, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та користувачем послуг банку, має поточний та кредитний рахунки. У період із 26 квітня 2024 року до 27 квітня 2024 року проведені видаткові інтернет-транзакції та з карток позивака №№ [NUMBER] та [NUMBER] списано грошові кошти на загальну суму 74 000,00 грн. 29 квітня 2024 року [PERSON] звернувся з заявою до Кам`янець-Подільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області, на підставі якої дані про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст.190 КК України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З приводу повернення безпідставно списаних коштів з карток в сумі 74 000,00 гривень [PERSON] звернувся до AT КБ «ПриватБанк» та отримав повідомлення від 09 липня 2024 року, згідно з яким переказ коштів з карток № № [NUMBER] та [NUMBER] здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Banking Приват24 (далі -Приват24). Вхід в Приват24 був здійснений під його авторизацією. При такій процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить в Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому з відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Повідомлено, що клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування платіжної картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки платіжної картки в стоп-лист платіжною системою. У зв`язку з цим йому було відмовлено в поверненні коштів. За заявою позивача працівниками відповідача по факту можливого шахрайства по відношенню до відповідача було проведено службову перевірку, за результатами якої встановлено, що списання грошових коштів з карток [NUMBER], [NUMBER] клієнта [PERSON] відбулося через інтернет-еквайринг сторонніх банків за допомогою 3D-secure (підтвердження транзакцій було через додаток Приват24), через Приват 24 на поповнення мобільних номерів та на картку клієнта AT «Ощадбанк». Вхід в додаток Приват24 клієнта було здійснено без зміни пароля до акаунта. Підвищення кредитного ліміту по карті [NUMBER] було підтверджено через Приват24 шляхом використання простого електронного підпису SmartID. Крім того, розголошення паролю входу в Приват24 підтверджується даними ПК "Адмін. панель Приват24", згідно якого зміни паролю до здійснення переказів не відбувалося, тобто вхід у Приват24 було здійснено з використанням паролю, який було встановлено клієнтом. З матеріалів справи також убачається, що відповідно до довідки від 07 липня 2024 року [PERSON] із 23 квітня 2024 року перебуває на військовій службі у військовій частині № [NUMBER] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, які він не виконував або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та за необхідності відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувача не можна притягнути до відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб був використаний без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Без установлення обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, немає підстав вважати користувача винним. Помилково вважати, що якщо операції зі зняття з платіжної картки користувача коштів супроводжувались правильним введенням ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору передбачений обов`язок позивача щодо нерозголошення такого коду, то це виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми. Зазначені дії позивача не означають те, що він саме своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (див. постанову Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15). Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За недоведеності обставин, які безспірно означають те, що користувач власними діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно вважати відсутньою вину користувача у перерахуванні чи отриманні спірних коштів. Сам по собі факт коректного введення вихідних даних для ініціювання такої банківської операції як списання коштів з рахунку користувача не може достовірно підтверджувати те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. За відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення слід тлумачити переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах (див. постанови Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 552/2819/16-ц, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, від 11 вересня 2024 року у справі № 753/12781/23, від 09 липня 2025 року у справі № 489/4939/23). У постанові Верховного Суду від 16 серпня2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23), зроблено висновок, що: «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19) та від 06 вересня 2023 року у справі № 686/30030/21 (провадження № 64/5111св23). Крім того, згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. А отже, саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг. Аналіз вищевказаних норм закону та правові висновки Верховного Суду свідчать про те, що обов`язок з доказування та доведення, що саме дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, - покладено саме на банк. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). У розглядуваній справі не встановлено, що [PERSON] , як користувач банківських послуг, своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню фінансового телефону, втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу здійснювати платіжні операції, зокрема, знімати чи перераховувати кошти, що у підсумку призвело до здійснення у період із 26 до 27 квітня 2024 року платіжних операції зі списання з його карткових рахунків грошових коштів на загальну суму 74 000,00 грн. При цьому встановлено, що позивач звернувся як до відповідача щодо несанкціонованого списання коштів з його рахунку, так і до органів поліції, якими за його заявою розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні. Натомість АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів того, що операція, заявлена клієнтом як спірна, виконана згідно із усіма вимогами платіжної системи. Таким чином, доказів, які б безспірно доводили, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відповідач не надав, спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, і в ході судового розгляду судом зворотніх даних не встановлено, тому суд дійшов висновку про несанкціоноване списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача. Банк, не переконавшись, у належному користувачеві, не здійснивши відповідних перевірок щодо встановлення (ідентифікації) належного споживача банківських послуг, надав сторонній особі доступ, що призвело до викрадення грошових коштів з карткового рахунку позивача, чим порушив права позивача, як споживача банківських послуг, згідно Закону України «Про захист прав споживачів». У постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 761/43146/21 Верховний Суд зазначив, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. З урахуванням встановлених обставин цієї справи, суд дійшов висновку, що відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів факту та обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за допомогою банкової системи. У зв`язку з цим відсутні підстави для покладення цивільно-правової відповідальності на позивача. Оскільки спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, і в ході судового розгляду іншого не встановлено, суд дійшов висновку про несанкціоноване списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача, у зв`язку з чим ці кошти підлягають поверненню. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з викладених вище підстав. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved