Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПХУ ЛЕХМАР» (далі - ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР») звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал Прямий»(далі - ТОВ «Телеканал Прямий»), в якому просить: визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР» інформацію, автором якої є [PERSON] : «… ця польська фірма на яку торік злили там 50 млрд. грн. плюс…», «…заяву про відкриття кримінального провадження по історії з польською прокладкою…», «… НАБУ в цій ситуації виглядає такою ширмою, вітриною для найбільшої оборудки країни під час вторгнення. От найбільше 50 більше, понад 59 млрд. грн торік і 70 млрд зараз. Ну вибачте який ще грошовий потік треба, якою ще цифрою треба всіх лякати, щоб зрозуміти яке дно ми пробиваємо, причому на польську товку…»; зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права недоторканості ділової репутації ТОВ «ПХУ ЛЕМАР» інформацію: «… ця польська фірма на яку торік злили там 50 млрд. грн. плюс…», «…заяву про відкриття кримінального провадження по історії з польською прокладкою…», «… НАБУ в цій ситуації виглядає такою ширмою, вітриною для найбільшої оборудки країни під час вторгнення. От найбільше 50 більше, понад 59 млрд. грн торік і 70 млрд зараз. Ну вибачте який ще грошовий потік треба, якою ще цифрою треба всіх лякати, щоб зрозуміти яке дно ми пробиваємо, причому на польську товку…», зачитавши в прямому ефірі вступну і резолютивну частину рішення суду, протягом 5 днів з дня набрання рішення суду законної сили; зобов`язати ТОВ «Телеканал Прямий», надати ефірний час телеканалу «Прямий» для спростування недостовірної інформації [PERSON] та розмістити дане спростування у відео на ютуб каналі «Телеканал Прямий» під назвою « [INFO] », протягом 10 днів з моменту набрання рішенням суду по справі законної сили; вирішити питання про судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] о17:33 в прямому ефірі телеканалу «Прямий» відбулось інтерв`ю з [PERSON] , під час якого ним було озвучено недостовірну інформацію, що порушує немайнові права позивача, частину інтерв`ю яке містить недостовірну інформацію, було опубліковано на ютуб каналі « [INFO] » у відео під назвою «[INFO] », адреса посилання [INFO] , надалі також - відео). Указане відео містить інформацію, яке не відповідає дійсності, є недостовірною, негативно впливає на ділову репутацію позивача, та було поширеним ТОВ «Телеканал Прямий» лише з метою дискредитаційного впливу на позивача, без будь-яких доказів, зокрема: часовий відрізок відео 0:19-0:22 «…ця польська фірма на яку торік злили там 50 млрд.грн.плюс…»; часовий відрізок відео 3:44-3:56 «…заяву про відкриття кримінального провадження по історії з польською прокладкою…»; часовий відрізок відео 4:10-4:33 «… НАБУ в цій ситуації виглядає такою ширмою, вітриною для найбільшої оборудки країни під час вторгнення. От найбільше 50 більше, понад 50 млрд. грн торік і 70 млрд зараз. Ну вибачте який ще грошовий потік треба, якою ще цифрою треба всіх лякати, щоб зрозуміти яке дно ми пробиваємо, причому на польську товку…». Указана інформація, яка була поширена, шляхом озвучення під час прямого ефіру на телеканалі «Прямий» та опублікування відео на ютуб каналі «Телеканал Прямий» під назвою « [INFO] », адреса посилання [INFO] . Таким чином, [PERSON] є автором недостовірної інформації, а власником телеканалу «Прямий» та ютуб каналу «Телеканал Прямий» є ТОВ «Телеканал Прямий», яке надало технічну можливість на поширення недостовірної інформації у прямому ефірі та на ютуб каналі. Позивач вважає, що внаслідок поширення відповідачами недостовірної інформації, відбулось порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності та честі, та на недоторканість ділової репутації, оскільки поширена інформація відповідачами є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, та підлягає спростуванню відповідно до частин першої, четвертої та шостої статті 277 ЦК України. Ухвалою судді від 23 квітня 2025 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У травні 2025 року представник ТОВ «Телеканал «Прямий» - Дорошенко А. О. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Указував на те, що факт поширення відповідачем ТОВ «Телеканал «Прямий» інформації, яка міститься на відеозаписі, наданого в якості доказу, позивачем не доведена, оскільки власноруч зроблений запис на CD диск не є належним доказом поширення спірної інформації. Зазначає, що із поширеної інформації неможливо чітко, безсумнівно та беззаперечно встановити, що саме безпосередньо ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР» є саме тією особою, якої стосується опублікована інформація. Сторона відповідача вважає, що висловлення [PERSON] є саме оціночним судженням. Оскаржувана інформація є вираженням суб`єктивної думки учасника відео та має результатом інформацію у формі, що розпалює суспільний інтерес. У відео застосовуються вислови внаслідок самостійної вільної інтерпретації інформації, однак такі висловлювання не виходять за межу оціночного судження, яка б вимагала спростування. Також сторона відповідача зазначає, що позивачем взагалі неправильно було обрано співвідповідача у даній справі. ТОВ «Телеканал Прямий» не має жодного відношення до мережі YouTube, а є лише користувачем даного сервісу на загальних для всіх умовах і правилах. Належним відповідачем за даним позовом є автор (фізична особа) та власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення інформації, заявленої позивачем як недостовірна та така, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а ТОВ «Телеканал Прямий» є неналежним відповідачем у справі. У травні 2025 року представник ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР» - адвокат Івченко А. В. подав до суду відповідь на відзив ТОВ «Телеканал Прямий» на позовну заяву ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР», у якій не погоджується з доводами, викладеними у зазначеному відзиві. Указує на те, що аргументи відповідача про те, що ним не було здійснено поширення недостовірної інформації є необґрунтованими. Поширені про позивача відомості мають сильне негативне забарвлення, та не ґрунтуються на жодних фактичних даних, є надмірними, дискредитаційними, образливими та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Указує на те, що за розміщений контент - несе відповідальність особа чи організація, яка завантажила його на сервіс та повністю зберігає за собою усі належні його права власності на контент. Натомість веб-сервіс Youtube не здійснює розміщення відеосюжетів, ці дії вчиняє безпосередньо власник каналу, яким в даному випадку, є відповідач ТОВ «Телеканал Прямий» і згідно публічної угоди між відповідачем та компанією GoogleLLC, яка є власником веб-сервісу Youtube, за контент несе відповідальність особа чи організація, яка завантажила його в сервіс, тобто відповідач. Таким чином, твердження ТОВ «Телеканал Прямий» про те, що лише власник та/або автор Youtube повинен бути відповідачем по даній справі є необґрунтованими. Зазначає про те, що позивачем були надані належні докази поширення недостовірної інформації, яка містить відео, яке розміщене на відеохостингу Youtube за посиланням [INFO], на каналі «Прямий», який належить ТОВ «Телеканал Прямий». Посилання відповідача на відсутність поширення недостовірної інформації, є недоведеними та необґрунтованими, доказів, які б доводили зворотне відповідачем не надано. Зазначена недостовірна інформація стосується безпосередньо позивача, оскільки ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР» є єдиною зареєстрованою компанією в Польщі з такою назвою, що здійснює поставку беєприпасів та озброєння, зокрема, в Україну. Звертає увагу на те, що висловлювання [PERSON] , є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, вони стосуються безпосередньо позивача, при цьому вони містять звинувачення у діях, що є кримінально караними з визначенням кола осіб, які ці дії вчинили. Висловлювання містять опис фактів, які можна перевірити і спростувати відповідними доказами, зокрема документами, які підтверджують обставини щодо делегування коштів в рамках вказаних сум, офіційними коментарями та позиціями органів державної влади, відповідями на адвокатські запити, заявами про вчинення злочину. Посилання ТОВ «Телеканал Прямий» на те, що [PERSON] висловив інформацію в абстрактній формі, не відповідає дійсності, оскільки, у інформації, яка була поширена зазначені конкретні відомості, періоди часу в яких вони відбувались, контрагенти між якими укладені контракти. Таким чином, позивачем дотримано вимог закону та вірно обрано спосіб захисту порушених немайнових прав та процесуальну реалізацію його відновлення, про що заявлено в позовних вимогах, а саме спростування інформації, її автором, та безпосереднє опублікування її у спосіб, яким вона була поширена, серед необмеженої кількості осіб. У червні 2025 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Указував на те, що належних та допустимих доказів фіксації оспорюваного вмісту веб-сторінки за посиланням [INFO] позивачем не надано. Позивач не довів, що оспорювана інформація стосується його порушених прав, оскільки жодної згадки про компанію ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР» повністю, або частково, оспорювана інформація не містить. Таким чином, оспорювана інформація не стосується прав позивача. Указує на те, що оспорювані позивачем висловлювання є оціночними судженнями. Натомість, матеріали справи взагалі не містять жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації, яка є предметом даного позову. Позивач, обґрунтовуючи недостовірність висловлювань, зокрема, стосовно укладення контрактів, отримання 23 млрд грн, зривів поставок боєприпасів, не посилався на жодні фактичні обставини, не долучає до позовної заяви жодних документів, які б спростовували ці висловлювання. Таким чином, не подавши разом із позовом копій жодних з умовних контрактів, на які посилається позивач, унеможливив перевірку оспорюваних тверджень на їх достовірність, як судом так і іншими учасниками процесу. Отже, позивач, всупереч положенням статей 77-81 ЦПК України та з урахуванням чинної на момент виникнення спірних правовідносин редакції статті 277 ЦК України, не довів недостовірність висловлювань, що стосуються зривів позивачем поставок боєприпасів до України. У червні 2025 року представник ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР» - адвокат Івченко А. В. подав до суду відповідь на відзив [PERSON] на позовну заяву ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР», у якій не погоджується з доводами, викладеними у зазначеному відзиві. Указує на те, що висловлювання [PERSON] є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, вони стосуються безпосередньо позивача, при цьому вони містять звинувачення у діях, що є кримінально караними з визначенням кола осіб, які ці дії вчинили. Оскаржувана інформація є недостовірною, обґрунтування та докази чого було надано у позовній заяві. Ухвалою суду від 18 червня 2025 року закінчено підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши доводи сторони позивача, заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд установив, що [INFO] о 17:33 в прямому ефірі телеканалу «Прямий» відбулось інтерв`ю з [PERSON] , частину якого було опубліковано на ютуб каналі «[INFO]» у відео під назвою «[INFO] », адреса посилання [INFO] надалі також - відео),зокрема: часовий відрізок відео 0:19-0:22 «…ця польська фірма на яку торік злили там 50 млрд. грн. плюс…»; часовий відрізок відео 3:44-3:56 «…заяву про відкриття кримінального провадження по історії з польською прокладкою…»; часовий відрізок відео 4:10-4:33 «… НАБУ в цій ситуації виглядає такою ширмою, вітриною для найбільшої оборудки країни під час вторгнення. От найбільше 50 більше, понад 50 млрд. грн торік і 70 млрд зараз. Ну вибачте який ще грошовий потік треба, якою ще цифрою треба всіх лякати, щоб зрозуміти яке дно ми пробиваємо, причому на польську товку…». Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначив, що поширена відповідачами інформація є негативною за змістом, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та завдає шкоди діловій репутації позивача. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів належать, наприклад, спростування недостовірної інформації (стаття 277 ЦК України). За частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до Глави 3 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 201 ЦК України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством, а частина друга статті 34 Господарського кодексу України вказує на те, що поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних з особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання, є дискредитацією суб`єкта господарювання. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Ці обставини входять до предмета доказування у відповідній справі. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до статті 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. За статтею 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація, зокрема, зобов`язана: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію. Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до змісту статті 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій). У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі. Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому. Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов`язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагмента програми чи передачі або надати копію запису фрагмента з відповідною оплатою. Однак звернення громадянина або юридичної особи до телерадіоорганізації зі скаргою в порядку статті 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» не є обов`язковою передумовою звернення до суду за захистом недоторканості ділової репутації, адже передбачає право, а не обов`язок особи на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірної інформацією. Право на судовий захист ділової репутації не залежить від того, чи скористалися громадянин чи юридична особа правом вимагати від телерадіоорганізації спростування недостовірної інформації в позасудовому порядку. Тому сплив установленого законом 14-денного строку зберігання трансльованої передачі та незвернення заявника до телерадіоорганізації протягом цього строку з відповідною (відповідними) вимогою (вимогами) у порядку частин третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування недостовірної інформації та/або про надання копії запису фрагмента передачі не позбавляє його можливості захистити свої права у судовому порядку з дотриманням принципу змагальності сторін, суть якого полягає, зокрема, в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (пункт 5 частини третьої статті 2, частина третя статті 13 та частина перша статті 74 ГПК України). Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (провадження № 12-52гс21). Так, суд установив, що позивач із заявами з вимогою спростування до ТОВ «Телеканал Прямий» у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей та з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, не звертався. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Як роз`яснено у абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. На підтвердження поширення [PERSON] , ТОВ «Телеканал «Прямий» відео-сюжету на youtube каналі «Прямий» позивач зазначає посилання [INFO]. При цьому позивач надав відеозаписи телепередачі на телеканалі «Прямий», отримані ним самостійно з мережі «Інтернет». Суд встановив, що архівна копія запису відео-сюжетів не збереглась, а відповідачі не надали доказів про те, що наданий позивачем запис є сфальшованими або про те, що ці телепередачі були записано, але не випущені у телевізійний етер. Суд дослідив наданий позивачем флеш накопичувач з відео і встановив, що на ньому дійсно міститься відео-сюжети телеканалу «Прямий», і зміст цього відео-сюжету містить ті висловлювання, які цитує позивач. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 дійшла висновку, що відеофайли, які отримані позивачем шляхом їх копіювання з мережі Інтернет та які містять відеозапис усієї передачі, можуть бути належними та допустимими доказами поширення спірної інформації у справі у разі, якщо відповідач не спростує факту поширення ним цієї інформації, зокрема не доведе того, що спірний відеозапис передачі не транслювався ним у телевізійному етері, зміст наданого позивачем суду відеозапису не відповідає змісту запису передачі, що транслювалася відповідачем у телеетері, наданий позивачем запис є сфальшованим тощо. Установивши вказані обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач довів факт поширення спірної інформації на телеканалі «Прямий» та на веб-сайті [INFO]. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17 (провадження № 61-14303св19) вказано, що: «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18). Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову». Суд установив, що власником телеканалу «Прямий» та ютуб каналу «Прямий» є ТОВ «Телеканал «Прямий». Суд відхиляє доводи відповідача - ТОВ «Телеканал Прямий» про те, що товариство не може нести відповідальності за інформацію, яка розміщується на веб-сайті ютуб, оскільки не є власником останнього, з огляду на таке. Як вже було зазначено, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Так, дійсно власником веб-сайту youtube.com є Google LLC. Проте youtube - це веб-сайт відеохостингу, який надає технічні можливості своїм користувачам, зареєструвавши відповідні облікові записи, створювати і вести власні канали, які ці користувачі наповнюють інформацією від власного імені. При цьому, згідно Умов користування сервісами youtube, розміщених за посиланням [INFO]: за контент несе відповідальність особа чи організація, яка завантажила його; у межах, установлених чинним законодавством, youtube і Партнери не несуть відповідальність за: контент, надісланий будь-яким користувачем, а також наклепницьку, образливу чи протизаконну поведінку будь-якого користувача. Оскільки ТОВ «Телеканал Прямий» створило свій відеоканал на youtube, де розмістив спірну інформацію, належними відповідачами є саме - автор спірної інформації та особа чи організація, яка завантажила його. Однією із юридичних складових правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є факт того, що поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Проте з наведеної спірної інформації не вбачається підтвердження факту поширення цієї інформації саме щодо ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР», оскільки в оспорюваній інформації відсутні згадування про конкретну юридичну особу, її місцезнаходження чи то ідентифікаційний код, які б давали можливість чітко виокремити юридичну особу серед інших юридичних осіб. Сторонній спостерігач, тобто особа, яка потенційно могла б сприймати оспорювану інформацію, не змогла б визначити, що мова йде про конкретну юридичну особу. Позивач не довів, що визначені ним фрагменти інформації (сюжети, інтерв`ю) стосуються саме його, а не будь-яких інших компаній, ураховуючи, що у фрагментах, зміст яких є предметом позову, не йде мова про здійснення саме позивачем господарської діяльності з постачання зброї в Україну. Тобто, позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між інформацією та можливою, на його думку, шкодою особистим немайновим правам саме позивача. Отже, суд дійшов висновку, що оспорювана інформація не містить жодної інформації чи згадування саме про ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР», не вказується ні чіткої інформації (назви, найменування, організаційно-правової форми, тощо), яка б стосувалась позивача ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР», або могла б надати можливість сторонньому спостерігачу зрозуміти будь-яким чином, що в оспорюваній інформації мова йде про діяльність саме позивача - ТОВ «ПХУ ЛЕХМАР». Оскільки позивачем не підтверджено поширення інформації саме щодо нього, відсутні підстави для встановлення достовірності чи недостовірності інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у рішенні від 17 січня 1970 року у справі Delcourt v. Belgium (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі Bellet v. France (заява № 23805/94,) Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статей 133, 141 ЦПК України. З огляду на відмову у позові, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed