Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

14.02.2025 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Любчик Сергій Романович звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «М Груп Девелопмент» про застосування наслідків недійсності правочину, вчиненого під впливом обману. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.02.2019 року між сторонами було укладено договори купівлі-продажу майна №1-26/02/2019 від 26.02.2019 року та №2602/19-Г35 від 26.02.2019 року з метою набуття у власність в другому півріччі 2021 року об`єктів нерухомості, а саме квартири і гаражу, за будівельною адресою: [ADDRESS] . Згодом, 20.08.2019 року між відповідачем та позивачем укладено додаткову угоду №1-КЛ у вигляді додатку №1 до договору №2602/19-Г35 від 26.02.2019 року, у результаті чого до умов договору купівлі-продажу додано пункт про передачу у власність покупця комори, за будівельною адресою: [ADDRESS] . За наслідком підписання додаткової угоди продавцем заявлено про необхідність проведення одноразової оплати повної вартості комори, шляхом внесення у касу товариства усно обумовленої продавцем суми коштів у гривневому еквіваленті 1 500 доларів США. Однак, умови додаткової угоди №1-КЛ від 20.08.2019 року разом із договором №2602/19-Г35 від 26.02.2019 року передбачали набуття у власність обох об`єктів нерухомості відповідно до предмету договору за раніше обумовленою вартістю відповідно до встановленої загальної суми договору. Загалом за наслідком здійснення належної оплати у повному обсязі обумовленої договорами вартості придбаної квартири і нежитлових приміщень позивачем перераховано до кінця 2021 року на користь продавця кошти у розмірі гривневого еквіваленту 41 506,34 доларів США. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.06.2024 по справі №344/2518/24 визнано недійсним договір купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому №1-26/02/2019 від 26.02.2019 року, договір купівлі-продажу майна, що буде створено в майбутньому №2602/19-Г35 від 26.02.2019 та на момент пред`явлення вимоги постановлено стягнути в порядку реституції кошти на суму 1 633 274 грн. 48 коп., що на думку представника позивача, має преюдиціальне значення для пов`язаних правовідносин, в тому числі в частині виникнення права на застосування наслідків недійсності правочинів, вчинених під впливом обману. Станом на час звернення до суду курс долара США до національної валюти становив 39,35 грн. за 1 долар США. Представник позивача вважає, що системний аналіз наведених обставин дозволяють дійти висновку, що згідно з відомостями довідки продавцем під впливом обману неправомірно отримано кошти у вигляді так званої сплати вартості комори на суму гривневого еквіваленту 1 500 дол. США, оскільки до розділу 2 «Загальна сума договору» основного договору не було внесено відповідних змін про збільшення вартості предмету купівлі-продажу нерухомого майна на цю суму, а саму угоду визнано судом недійсною, що дозволяє застосувати правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, представник позивача зазначає, що йому спричинено істотні побутові труднощі, які пов`язані з невідворотними наслідками нереалізованих планів та нездійсненних бажань, втратами значних індивідуальних матеріальних заощаджень, що також стали причиною триваючих переживань через існуючі негативні фактори й обставини, так як під впливом обману та не виконання обумовлених зобов`язань з боку відповідача його позбавлено права набуття у приватну власність придбаного нерухомого майна, що в кінцевому результаті знайшло своє відображення у заволодінні його коштами під приводом укладання правочину, без наміру реалізувати кінцеву мету позивача, як покупця. Враховуючи викладене, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в грошовому еквіваленті 5 000 грн. Попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач складають 10 000 грн.(а.с.1-17). Представник позивача адвокат Любчик С.Р. подав заяву про проведення розгляду справи без участі позивача та його представника, позов підтримує повністю, просить задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, в тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова Влада». З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 26.02.2019 року між ТОВ «М груп Девелопмент» та [PERSON] було укладено договір №1-26/02/2019, за яким товариство зобов`язується передати у власність [PERSON] об`єкт нерухомого майна, що буде створений в майбутньому, а саме квартиру у 7 під`їзді, на 8 поверсі, площею 61,2 м2, за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується прийняти об`єкт та оплатити його вартість відповідно до умов договору (а.с.27-31) та договір №2602/19-Г35, за яким товариство зобов`язується передати у власність [PERSON] об`єкт нерухомого майна, що буде створено у майбутньому, а саме нежитлове приміщення за №35, у під`їзді 6, 1 поверх, 20,92 м2, за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується прийняти об`єкт та оплатити його вартість відповідно до умов договору (а.с.34-36). Відповідно до додаткової угоди укладеної 20.08.2019 року, як додаток №1 до договору №2602/19-Г35 від 26.02.2019, договір доповнено пунктом такого змісту: у власність [PERSON] передається комора, яка знаходиться між 7 та 8 поверхами в 7 під`їзді, за адресою: [ADDRESS] (а.с.38). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Так рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.06.2024 року у справі №344/2518/24, провадження №2/344/1633/24 визнано недійсними договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №1-26/02/2019 від 26.02.2019р., договір купівлі-продажу майна, що буде створене у майбутньому №2602/19-Г35 від 26.02.2019р. (з додатком №1 у вигляді додаткової угоди №1-КЛ від 20.08.2019р.). Стягнуто з ТОВ «М Груп Девелопмент» на користь [PERSON] кошти у сумі 1 633 274,48 грн. У мотивувальній частині вищевказаного рішення зазначено: «Сторона позивача довела перед судом те, що зазначаючи про наявність у відповідача необхідної документації щодо об`єкту будівництва, який розміщений на земельній ділянці, що відведена під таке будівництво у встановленому порядку, продавець замовчував перед покупцем існування обставин, які могли перешкодити покупцю в укладенні вказаних договорів, а саме наявність застави та наявність права на дану земельну ділянку у третіх осіб, відсутність дозвільної документації на будівництво, що не спростовано стороною відповідача, іншого матеріали справи не містять.» Судове рішення набрало законної сили 20.07.2024 року (а.с.64-73). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, для визнання правочину недійсним байдуже, чи здійснюються обманні дії в активній формі (повідомлення неправдивих відомостей) або ж виражаються у бездіяльності (навмисне замовчування обставин, знання яких може перешкодити здійсненню правочину). Обман має місце і тоді, коли неправильні відомості про обставини, що мають значення для укладення правочину, повідомляються третіми особами з відома або на прохання сторони правочину. Згідно роз`яснень, які містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тільки при доведеності факту обману і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони такий правочин може бути визнаний недійсним. Аналогічна правова позиція викладена і в листі Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Зважаючи на вище викладене суд дійшов висновку, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.06.2024 року у справі №344/2518/24 має преюдиційне значення для даної справи. Відповідно до ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що вчинені у зв`язку з вчиненням цього правочину. За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку; зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Відшкодування збитків є універсальною мірою цивільно-правової відповідальності, а отже, правовим наслідком порушення зобов`язання, який застосовується незалежно від спеціального застереження про це у договорі чи законі. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, суд всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та

Outcome: approved