Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

на підставі ухвали Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.11.2023 цивільна справа № 541/4039/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою передана за підсудністю до Гадяцького районного суду. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за борговою розпискою від 08.07.2020 в розмірі 5000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284\~045,43 грн та суму боргу за борговою розпискою від 23.11.2020 в розмірі 28\~000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1\~549\~673, 26 грн. Загальна сума боргу складає 1\~833\~718, 69 грн. Ухвалою від 12 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 13\~лютого 2025\~року проведено підготовче судове засідання. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, суду пояснив, що знає [PERSON] , як перевізника, де вони разом працювали. Влітку 2020 року до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити кошти в сумі 5 тисяч доларів, на що він погодився та надав йому такі кошти. Згодом у листопаді [PERSON] ще раз звернувся до нього з проханням позичити 28 тисяч доларів, пояснивши, що після перепродажу техніки матиме змогу сплатити борг, на що він погодився і надав йому 28 тисяч доларів США, які до цього часу не повернуті. Відповідач уникає зустрічей, на дзвінки не відповідає, тому змушений звернутись до суду. Представник позивача адвокат Морозов В.Ю. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив стягти з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за борговою розпискою від 08.07.2020 в розмірі 5000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284\~045,43 грн та суму боргу за борговою розпискою від 23.11.2020 в розмірі 28\~000 доларів США та додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1\~549\~673, 26 грн. Загальна сума боргу складає 1\~833\~718, 69 грн. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що дійсно позичив 5 тисяч доларів у [PERSON] , які не повернув та повторно звернувся до нього про позику коштів. Коли писав другу розписку домовились, що попередні 5 тис. доларів увійдуть у другу розписку, щоб була одна сума боргу, тому на даний час він винен йому лише 28 тис. доларів США. Адвокат Коваленко І.І. звернув увагу, що позивачем не вірно розраховано 3 відсотки річних, а інфляційні втрати взагалі нараховані безпідставно, оскільки позика була взята в іноземній валюті. Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 2020 року [PERSON] згідно розписки взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США грн., терміном на 6 місяців. (а.с. 15) 23 листопада 2020 року [PERSON] згідно розписки взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 28 000 доларів США грн., які зобов`язалася повернути до 23 лютого 2022 року. (а.с.16) На момент розгляду справи в суді борг не повернутий. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 30 червня 2022 року у справі № 344/2924/18 (провадження № 61-21328св21). Враховуючи викладене, договір позики від 08.07.2020 року підтверджує факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в розмірі 5 тисяч доларів США з зобов`язанням повернути їх в обумовлені договорами строки, а саме через 6 місяців, тобто до 08.01.2021 року та договір позики від 23.11.2020 підтверджує факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в розмірі 28 тисяч доларів США з зобов`язанням повернути їх в обумовлені договорами строки, а саме до 23 лютого 2022 року. Отримання та надання двічі коштів у борг сторонами у справі не заперечується, відповідачем не визнається загальна сума боргу, яка на його думку складає лише 28 тисяч доларів США. Проте жодних доказів на спростування протилежного стороною відповідача не надано. [PERSON] повідомив суду, що розписка від 23.11. 2020 була написана ним добровільно, не під тиском, на момент складання розписки він не перебував у хворобливому чи іншому стані, повністю усвідомлював значення своїх дій. Отже суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] існують цивільні правовідносини. В зв`язку з невиконанням відповідачем умов позики, за якою [PERSON] виконав всі умови повністю і своєчасно, а [PERSON] своєчасно не повернув борг, порушено майнові права позивача, тому позов в частині повернення боргу підлягає задоволенню та підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 08.07.2020 у сумі 5 000 доларів США та за договором позики від 23.11.2020 у сумі 28 000 доларів США. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, крім переданих відповідачу в позику 32 тис. доларів США, просив стягнути на його користь за розпискою від 08.07.2020 додатково 3% річних та інфляційні втрати за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284\~045,43 грн та за борговою розпискою від 23.11.2020 додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1\~549\~673, 26 грн. Загальна сума боргу складає 1\~833\~718, 69 грн. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;\~у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною,\~змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність\~передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором\~механізму (формули) їх застосування та нарахування. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Як встановлено, позивач здійснив розрахунок заборгованості за розпискою від 08.07.2020 додатково 3% річних та інфляцію за період 08.07.2020 - 03.11.2023 в сумі 284\~045,43 грн та за борговою розпискою від 23.11.2020 додатково 3% річних та інфляцію за період 23.11.2020 03.11.2023 в сумі 1\~549\~673, 26 грн. Однак, в даному випадку при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у доларах США, оскільки борг брався саме у цій валюті, а не її еквівалент у гривнях. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18) та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. У зв`язку з вищевикладеним, позивач безпідставно визначає перший день нарахування 3 відсотків річних з 08.07.2020 та 23.11.2020 року. Оскільки кошти не були повернуті в зазначеній у розписках строки, тому суд вважає обґрунтованими доводи позову щодо стягнення трьох відсотків річних. Отже, щодо нарахування 3% річних за розпискою від 08.07.2020 суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 09.07.2020 по 03.11.2023 ( як просить позивач у позові, тобто на день звернення до суду) становить 1213 днів. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 498.49 доларів США (5000 доларів США х 1213 день х 3 : 100/365), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При нарахуванні 3% річних за борговою розпискою від 23.11.2020 суд виходить з такого розрахунку: кількість днів користування коштами з 24.11.2020 року по 03.11.2023 ( як просить позивач його день звернення до суду) становить 1075 днів. Загальна сума 3% річних за вказаний період становить 2473.97 доларів США (28000 доларів США. х 1075 день х 3 : 100/365), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заявлених вимог в частині\~інфляційних втрат, суд вважає необхідним зробити наступні висновки. Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, оскільки заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта відсутні. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (див. висновки, викладені у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц). За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється\~лише на випадки прострочення\~виконання грошового зобов`язання,\~яке визначене договором у національній валюті\~-\~гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції\~відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20. Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. У справі, що розглядається, боржником отримано позику за розписками в іноземній валюті - доларах США. Тобто предметом укладеного між сторонами договору позики є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути позичальнику. Отже, позичальник, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання,\~пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого\~валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня. Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується\~Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17. Такий висновок не суперечить та узгоджується з наведеними висновками Верховного Суду щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат, які полягають у тому, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в національній валюті - гривні, оскільки відповідні висновки сформовані за інших фактичних обставин, ніж обставини справи, що переглядається, в якій незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті мало місце відступлення права вимоги до боржника за договором кредиту, стягнення з боржника за позовом кредитора заборгованості за кредитом та згодом часткове примусове виконання рішення суду відділом ДВС в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника. З урахуванням наведеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині нарахованих інфляційних втрат, оскільки такі вимоги не відповідають обставинам справи та нормам частини другої статті 625 ЦК України щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат за весь час прострочення виконання боржником грошового зобов`язання. Такі висновки містяться, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь судових витрат, пов`язаних з наданням йому професійної правничої допомоги, суд вважає необхідним вказати наступне. Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з тим, положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частин першої-четвертої\~статті 137 ЦК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя\~статті 141 ЦПК України). При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормовані частиною четвертою\~статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої\~статті 141 цього Кодексу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи,

Outcome: partial