Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись до Дніпровського районного суду міста Києва з позовними вимогами до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, та за участі третіх осіб: Комунального підприємства «Київпастранс», відокремленого підрозділу комунального підприємства «Київпастранс» «Дирекція по будівництву та утриманню об`єктів транспорту та допоміжної інфраструктури», просила суд : «1. Скасувати Рішення №43-102/25 від 11 березня 2025р. Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації, органу приватизації житла, яким позивачці [PERSON] було відмовлено у завершення процедури приватизації кімнати [ADDRESS] . 2. Зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві Державну адміністрацію, орган приватизації житла передати у приватну власність позивачці та здійснити державну реєстрацію майна - житлову прощу кімнату (квартиру) [ADDRESS] .» Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] , [INFO] , тривалий час був працівником філії КП «Київпастранс» автобусний парк №2 та був зареєстрований і фактично проживав у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , яке було єдиним його житлом. 28.08.2019 р. КП «Київпастранс» Автобусний парк №2 на ім`я [PERSON] видало Ордер №47 на жилу площу в гуртожитку по [ADDRESS] . 18.01.2021 р. [PERSON] розпочав процедуру приватизації кімнати шляхом подання відповідної заяви. 25 лютого 2021 р. рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації розглянуто заяву та доданий пакет документів від [PERSON] та встановлено недоліки в поданих документах. 12 березня 2021 р. керівником філії КП «Київпастранс» АП №2 подано лист на ім`я керівника Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації, яким підтверджено право на приватизацію житла [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. За свого життя [PERSON] склав заповіт, що зареєстрований у спадковому реєстрі за №65399253, бланк №НОК №546629, у відповідності до якого розпорядився про передачу всього майна, щоб йому не належало та де б воно не знаходилось [PERSON] , [INFO] 11.12.2021 р. спадкоємиця, [PERSON] (станом на дату звернення до суду, позивачка змінила прізвище на [PERSON] в зв`язку із укладеним шлюбом), звернувшись із відповідною заявою до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори (адреса розташування: місто Київ, вул. Бажова, 13/9), отримала Постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - оформлення свідоцтва про право на спадщину. Постанова мотивована відсутністю у померлого зареєстрованого права власності на нерухоме майна, в тому числі на кімнату у гуртожитку за адресою [ADDRESS] . У вересні 2022 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва із позовною заявою про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової площі в гуртожитку (кімнати). 26.06.2023 р. рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі 755/8285/22 позовні вимоги позивачки задоволено та визнано за [PERSON] право на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі в гуртожитку (кімнати) [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . Судове рішення набрало законної сили. Після звернення до органу приватизації через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із зазначеним судовим рішенням, відповідач в особі Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року у справі №755/8285/22. Ухвалою суду заявнику було постановлено: "Роз`яснити рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26.06.2023 р. за позовом [PERSON] до Київської міської Ради про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової площі в гуртожитку (кімнати), вказавши те, що оскільки, за свого життя [PERSON] розпочав процедуру приватизації житла та висловив бажання на реалізацію свого права, відповідно його спадкоємиця [PERSON] має право на завершення процедури приватизації і подання до органу приватизації належно поданої заяви із відповідними документами зібраними та отриманими померлим [PERSON] , заповітом для завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі на своє ім`я в кімнаті [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] .» Так, згідно рішення суду та наданого до нього роз`яснення позивачка подала заяву та документи, зібрані та отримані померлим спадкодавцем, додавши копію судового рішення, заповіт та інші документи, зібрані та отримані померлим спадкодавцем, і звернулась до відділу приватизації майна через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації №43-85/24 від 28 березня 2024р. позивачу відмовлено в приватизації кімнати [ADDRESS] в зв`язку із відсутністю згоди на ім`я заявника, [PERSON] на право завершення процедури приватизації зазначеного приміщення відокремленого підрозділу "КП "Київпастранс" "Служба утримання рухомого майна та транспортної інфраструктури", в господарському віданні та на балансі якої перебуває зазначений гуртожиток із посиланням на абз.1 ч.9 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2024 (справа №755/8757/24, провадження №2/755/5651/24) визнано незаконним рішення №43-85/24 від 28 березня 2024 р. органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації, яким [PERSON] було відмовлено в приватизації кімнати [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що таким чином, вона має на свою користь два судових рішення, які набрали законної сили та підтверджують її право на завершення процедури приватизації, але фактично не має змоги їх реалізувати через створення штучних перепон органом державної влади. Враховуючи рішення попередніх судів, які набрали законної сили, позивачка 14.02.2025 р. вкотре звернулась із заявою про виконання рішення суду до відділу приватизації майна через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, долучивши заяву та відповідні документами, зібрані та отримані померлим [PERSON] , заповіт для завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі на своє ім`я в кімнаті [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . Рішенням №43-102/25 від 11 березня 2025р. Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації, органом приватизації житла, позивачці [PERSON] було відмовлено в приватизації кімнати [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що заява подана [PERSON] не відповідає п.18 та Додатку №2 Положення. Щодо Рішення №43-102/25 від 11 березня 2025р. Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації, органом приватизації житла: Як зазначалося вище, судовим рішенням у справі №755/8757/24 провадження №2/755/5651/24 визнано незаконним рішення №43-85/24 від 28 березня 2024 р. органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації, а так, розгляду підлягає заява, яка вже була подана позивачкою з врахуванням позиції суду щодо витребуваних документів. Інших підстав до винесення попередньої відмови Відповідач в своєму рішення не наводив. Однак, в новому рішенні №43-102/25 від 11 березня 2025р. наведені нові дуже "загальні" підстави. Посилаючись на вимоги пункту 18 та Додатку №2 Положення, позивач стверджує, що серед поданих від позивача документів міститься заява від 18.01.2021р., оформлена та подана представником померлого дідуся [PERSON] . Така заява оформлена на бланку, встановленому та виданому керівником підприємства по обслуговуванню житла у відповідності до додатку №2 п.18 Положення. Згідно Рішення суду від 26.06.2023р. у справі №755/8285/22 саме ця заява має бути подана та прийнята до розгляду. Водночас, рішення органу приватизації є не конкретним та не містить чіткої вимоги, в чому саме заява не відповідає визначеному положенню. Позивач звертав увагу суду, що Орган приватизації є органом державної влади, будь які Рішення органу державної влади мають бути чіткі, послідовні та зрозумілі. Відсутність визначеності у Рішенні органу приватизації призводить до неможливості реалізації права громадянином. Таким чином, дії відповідача спрямовані на штучне створення перепон у реалізації своїх прав громадянином України. Оскільки рішення органу владних повноважень є протиправними, відповідно відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, які були зазначені в рішенні суду, яке набрало законної сили, якщо він їх не вчиняє, його суд вправі зобов`язати вчинити певні дії в судовому порядку. Орган приватизації, як державний орган виконавчої влади, будучи наділений дискреційними повноваженнями використовує їх всупереч визначених завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності. Під час розгляду даної позовної заяви позивач просив взяти до уваги правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21), в яких Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. 08.04.2025 року позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано в провадження судді Коваленко І.В. 11.04.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 21.04.2025 року на виконання вимог ухвали суду від 11.04.2025 року представник позивача - Тимощук М.В. направив через систему «Електронний суд» заяву про усунення недоліків. 25 квітня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації за участі третіх осіб: Комунального підприємства «Київпастранс», відокремлений підрозділ комунального підприємства «Київпастранс» «Дирекція по будівництву та утриманню об`єктів транспорту та допоміжної інфраструктури» про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 15 травня 2025 року (вх.№27770) з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду представник відповідача - Яценюк Л.П. подала відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву представник відповідача висловила свою позицію щодо предмету та підстав позову, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позов. Зокрема зазначала, що позивач скористалася своїм правом на приватизацію спірної кімнати, та відповідно до рішення №43-102/25 від 11 березня 2025р. позивачу було відмовлено у приватизації кімнати [ADDRESS] , в зв`язку з невідповідністю наданого пакету документів вимогам п.18 та Додатку №2 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Спірна кімната належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, знаходиться на в господарському віданні та на балансі КП «Київпастранс». 28.08.2019 року між КП «Київпастранс» (філією Автобусного парку № 2) та гр. [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] подавав до органу приватизації житла заяву з відповідним пакетом документів про приватизацію кімнати, проте 25.02.2021 року отримав відмову (рішення № 43-64/21) через подання неповного пакету документів, визначених пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Повторно [PERSON] заяв про приватизацію до органу приватизації житла ним не подавалося. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть. (а.с.98-107) 21 травня 2025 року (вх.№28765) представник позивача - адвокат Тимощук М.В. через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив. Як зазначає позивач, у своєму відзиві відповідач заперечує позовні вимоги на підставі наступного: " [PERSON] ( [PERSON] ) - ніколи не проживала за адресою розташування кімнати, право на приватизацію якою нею заявлено", що свідчить на думку позивача про те, що фактично, відповідач намагається обґрунтовувати невиконання ним судового рішення у справі №755/8285/22, що набрало законної сили, що і призвело до розгляду даної судової справи. Так, 26 червня 2023 р. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/8285/22 були задоволені позовні вимоги позивачки та визнано за нею право на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі в гуртожитку (кімнати) [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . Судове рішення набрало законної сили. Після звернення до органу приватизації через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із зазначеним судовим рішенням, відповідач в особі Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року у справі №755/8285/22. Ухвалою суду заявнику було постановлено: "Роз`яснити рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26.06.2023 р. за позовом [PERSON] до Київської міської Ради про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової площі в гуртожитку (кімнати), вказавши те, що оскільки, за свого життя [PERSON] розпочав процедуру приватизації житла та висловив бажання на реалізацію свого права, відповідно його спадкоємиця [PERSON] має право на завершення процедури приватизації і подання до органу приватизації належно поданої заяви із відповідними документами зібраними та отриманими померлим [PERSON] , заповітом для завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі на своє ім`я в кімнаті [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . В свою чергу Позивачка надала весь пакет документів визначений судовим рішенням. Стаття 129-1 Конституції України передбачає: Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України наголошує, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. (абзаци сьомий, восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. (абзаци тринадцятий, чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Щодо виключної компетенції органу приватизації на прийняття рішення та підміною судом функції органів приватизації: Органи державної влади - це ланка (елемент) механізму держави, що бере участь у виконанні функцій держави й наділений при цьому владними повноваженнями. Найважливішою ознакою органу держави є наявність у нього компетенції - владних правоспроможностей (сукупності прав і обов`язків) певного змісту та обсягу. Реалізація органом держави своєї компетенції - це не тільки його право, а й обов`язок. Абз. 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Здійснюючи адміністративний розсуд, будучи видом повноваження адміністративного органу, надає останньому певний простір, оскільки він може здійснювати вибір між декількома допустимими під кутом зору закону (права) рішеннями. Він може діяти або не діяти, а коли він діє, то обирає один або декілька з можливих варіантів дій. Судовою практикою Верховного суду встановлено, що Суд може зобов`язати орган (посадову особу) повторно розглянути заяву (звернення) лише у випадку якщо є підстави вважати, що розгляду порушеного питання з яким звернулася особа не відбулось у силу того, що: - заява (звернення) були розглянуті не уповноваженим суб`єктом владних повноважень (без повноважень або з перевищенням повноважень); - розгляд відбувся не у порядку визначеному законом, тобто коли є підстави вважати, що розгляд як такий не відбувся, або відбувся з суттєвими порушеннями, що вплинули на ухвалене органом владних повноважень рішення. Постанови Великої Палати: № № 90228190, 87902766, 90458897, 89819921, 85679190, 84899470, 84899470, 86206231, 89819880, 89316544, 89251556, 89083216. Постанови КАС ВС № №825/2228/18, 340/2074/19. Дослідивши наданий відповідачем відзив встановлено, що як і в оскаржуваному рішенні №43-102/25 від 11 березня 2025р. Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації яким позивачці [PERSON] було відмовлено у завершення процедури приватизації кімнати [ADDRESS] так і в наданому до суду відзиві відсутня конкретизація щодо не наданих позивачем документів для процедури приватизації, відсутня юридична визначеність, яка має бути зрозуміла кожному громадянину, що звернувся до такого органу. Відсутність конкретизації порушення та недоліків позбавляє громадянина права на реалізацію його прав та можливості їх виправлення чи оскарження. А так, відзив відповідача підтверджує факт невиконання судових рішень та відсутність будь якого правового обґрунтування. Самоусунення від виконання функції покладених на такий орган державою. З огляду на встановлені обставини Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/8285/22 від 26 червня 2022р, яке набрало законної сили, позивачка має право на завершення процедури приватизації кімнати [ADDRESS] та отримання у приватну власність зазначеного нерухомого майна. А так, належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію майна - житлову прощу кімнату (квартиру) [ADDRESS] . (а.с.108-114) 11 червня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на «05» серпня 2025 року на 12:00 годину, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. 12 червня 2025 року (вх.№33875), з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, через систему «Електронний суд» третя особа: Комунальне підприємство «Київпастранс» подала до суду письмові пояснення, в яких не погодилось з позовними вимогами Позивача. Вказувало, що на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року №755/8285/22, яке набрало законної сили, за Позивачем було визнано право на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової площі в гуртожитку (кімнати) [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . Відповідно до рішення органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 березня 2024 року № 43-85/24 Позивачу було відмовлено у завершенні процедури приватизації кімнати [ADDRESS] . Відмова мотивована тим, що надані документи не відповідали вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилого приміщення у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396. Відповідно до п. 18 Положення, заявник повинен подати такі документи: заяву про приватизацію житлового приміщення; документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України заявника та членів сім`ї, які проживають разом; копії реєстраційних номерів облікової картки платника податків заявника та членів сім`ї (за наявності); документи, що підтверджують родинні відносини; довідки про реєстрацію місця проживання; технічний паспорт на житлове приміщення; копію ордера на житлове приміщення; документи, що підтверджують право на пільгові умови приватизації (за наявності); заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї. Для гуртожитків до пакету додаються також витяг з Державного реєстру речових прав, копія договору найму або оренди, а також медичні довідки. Спірна кімната [ADDRESS] , належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, перебуває у праві господарського відання та обліковується на балансі комунального підприємства «Київпастранс». 28.08.2019 року між КП «Київпастранс» (філією Автобусного парку № 2) та гр. [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого видано ордер № 47. [PERSON] звертався з відповідною заявою до органу приватизації житла, проте 25.02.2021 року отримав відмову (рішення № 43-64/21) через подання неповного пакету документів, визначених пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Повторних заяв про приватизацію до органу приватизації житла ним не подавалося. [INFO] [PERSON] помер. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20, право спадкоємців на завершення приватизації виникає за умови, що спадкодавець подавав заяву про приватизацію до відповідного органу, яка була розглянута або незаконно відхилена. Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до частини 3 пункту 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках на правових підставах і тривалий час (не менше п`яти років). Враховуючи те, що Позивач не проживає за вказаною адресою, що підтверджується реєстраційними даними, позовна вимога щодо зобов`язання органу приватизації передати у приватну власність кімнату № 92 не підлягає задоволенню. Третя особа вказуючи на те, що приватизація житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» положенням № 396, а рішення про передачу житла у приватну власність приймає виключно орган приватизації житла, стверджувала, що суд не має права підміняти функції органу приватизації та зобов`язувати його до передачі майна у приватну власність. Крім того, на думку третьої особи, позовна вимога щодо зобов`язання органу державної влади вчинити певні дії не передбачена частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України і не може бути задоволена у порядку цивільного судочинства. Порядок приватизації має здійснюватися у відповідності до чинного законодавства. Третя особа підтримала позицію Відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, зокрема про відсутність у Позивача правових підстав для набуття права власності на спірне житлове приміщення шляхом приватизації. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову з обставин викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив, обґрунтовуючи свою позицію тим, що спадкодавець [PERSON] у відповідності до вимог законодавства мав право на приватизацію спірної кімнати №92, подав відповідний пакет документів на приватизацію майна, але з формальних причин [PERSON] було відмовлено саме в прийняті документів на приватизації кімнати №92, так - як не було подано повний пакет документів та по суті рішення відповідачем щодо приватизації спірної кімнати не приймалося. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Тимощук М.В. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача - Яценко Л.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що за життя [PERSON] висловив свою волю на приватизацію займаної ним кімнати та звернувся з відповідною заявою до органу приватизації, однак, у порушення приписів п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, надав не повний пакет документів, у зв`язку з чим орган приватизації відмовив у задоволення заяви. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] проживав в кімнаті [ADDRESS] , що є у комунальній власності тереторіальної громади м.Києва та знаходиться у господарському віданні КП «Київпастранс»., інших зареєстрованих осіб у вказаній кімнаті не було. Вказана обставина підтверджується виданим на ім`я [PERSON] ордеру від 28 серпня 2019р. 18 січня 2021 р. [PERSON] , звернувся із заявою про оформлення в приватну власність житлового приміщення (кімнати) [ADDRESS] , що було його єдиним житлом. Філія КП «Київпастранс» автобусний парк №2 не заперечував проти приватизації кімнати [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою, виданою 12.03.2021 р. 25 лютого 2021 р. Рішенням Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації Органом приватизації житла було розглянуто заяву та доданий пакет документів від [PERSON] та встановлено недоліки в поданих документах. [INFO] [PERSON] помер в зв`язку з чим не зміг подати весь пакет документів на завершення приватизації спірної кімнати. За свого життя [PERSON] склав заповіт, що зареєстрований у спадковому реєстрі за №65399253, бланк №НОК №546629, у відповідності до якого розпорядився про передачу всього майна, щоб йому не належало та де б воно не знаходилось [PERSON] , [INFO] 11.12.2021 р. спадкоємиця, [PERSON] (станом на дату звернення до суду, позивачка змінила прізвище на [PERSON] в зв`язку із укладеним шлюбом), звернувшись із відповідною заявою до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори (адреса розташування: місто Київ, вул. Бажова, 13/9), отримала Постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - оформлення свідоцтва про право на спадщину. Постанова мотивована відсутністю у померлого зареєстрованого права власності на нерухоме майна, в тому числі на кімнату у гуртожитку за адресою [ADDRESS] . Отже, права та обов`язки (спадщина) померлого [PERSON] (спадкодавця) перейшли до позивача по справі [PERSON] (спадкоємця за заповітом). Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26 червня 2023 р. (справа №755/8285/22) позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано за [PERSON] право на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі в гуртожитку (кімнати) [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач звернулась до органу приватизації через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із зазначеним судовим рішенням та заявою про завершення процедури приватизації. Після звернення позивача до органу приватизації із судовим рішенням, відповідач в особі Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року у справі №755/8285/22. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12.01.2024 року постановлено наступне: «Роз`яснити рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 26.06.2023 р. за позовом [PERSON] до Київської міської Ради про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової площі в гуртожитку (кімнати), вказавши те, що оскільки, за свого життя [PERSON] розпочав процедуру приватизації житла та висловив бажання на реалізацію свого права, відповідно його спадкоємиця [PERSON] має право на завершення процедури приватизації і подання до органу приватизації належно поданої заяви із відповідними документами зібраними та отриманими померлим [PERSON] , заповітом для завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі на своє ім`я в кімнаті [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] .» Як убачається зі змісту рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 26 червня 2023 р. та ухвали суду про роз`яснення даного рішення, позивачка подала заяву та документи, зібрані та отримані померлим спадкодавцем, додавши копію судового рішення, заповіт та інші документи, зібрані та отримані померлим спадкодавцем, і звернулась до відділу приватизації майна через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 28 березня 2024 р за №43-85/24 позивачу відмовлено в приватизації кімнати [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю згоди на ім`я заявника, [PERSON] на право завершення процедури приватизації зазначеного приміщення відокремленого підрозділу "КП "Київпастранс" "Служба утримання рухомого майна та транспортної інфраструктури", в господарському віданні та на балансі якої перебуває зазначений гуртожиток із посиланням на абз.1 ч.9 ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". За змістом вказаного рішення Орган приватизації, тобто відповідач по справі, визнав той факт, що за життя спадкодавець [PERSON] розпочав процедуру приватизації спірної квартири [ADDRESS] та органом приватизації було прийнято рішення про відмову в оформлені свідоцтва про право власності в зв`язку з неповним пакетом документів і зазначено, що після надання вказаних документів Орган приватизації житла Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації повторно розгляне питання щодо приватизації зазначеного житлового приміщення. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2024 (справа №755/8757/24, провадження №2/755/5651/24), яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано незаконним рішення №43-85/24 від 28 березня 2024 р. органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації, яким [PERSON] було відмовлено в приватизації кімнати [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що таким чином, вона має на свою користь два судових рішення, які набрали законної сили та підтверджують її право на завершення процедури приватизації, але фактично не має змоги їх реалізувати через створення штучних перепон органом державної влади. 14.02.2025 р. позивачка, враховуючи рішення попередніх судів, ухвалених на її користь та які набрали законної сили, вкотре звернулась із заявою про виконання рішення суду до відділу приватизації майна через Центр (Управління) надання адміністративних послуг Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, долучивши заяву та відповідні документами, зібрані та отримані померлим [PERSON] , заповіт для завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації житлової прощі на своє ім`я в кімнаті [ADDRESS] , що перейшло до неї на підставі заповіту від померлого [PERSON] . Тобто, на виконання вимог пункту 18 та Додатку №2 Положення, серед поданих позивачем відповідачу документів містилась заява від 18.01.2021р., оформлена та подана представником померлого [PERSON] . Така заява оформлена на бланку, встановленому та виданому керівником підприємства по обслуговуванню житла у відповідності до додатку №2 п.18 Положення. Згідно Рішення суду від 26.06.2023р. у справі №755/8285/22 саме ця заява мала бути подана та прийнята до розгляду. Разом з тим, рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації №43-102/25 від 11 березня 2025р. позивачці [PERSON] відмовлено у приватизації кімнати [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що заява подана [PERSON] не відповідає п.18 та Додатку №2 Положення. Водночас, рішення органу приватизації №43-102/25 від 11 березня 2025р. є не конкретним та не містить чіткої вимоги, в чому саме заява не відповідає визначеному Положенню, оскільки з урахуванням обставин, встановлених судовим рішенням у справі №755/8757/24 провадження №2/755/5651/24, розгляду підлягала саме та заява, яка вже була подана позивачкою з врахуванням позиції суду щодо витребуваних документів. Інших підстав до винесення попередньої відмови відповідач у своєму рішенні не наводив. Орган приватизації є органом державної влади, будь які Рішення органу державної влади мають бути чіткі, послідовні та зрозумілі. Відсутність визначеності у Рішенні органу приватизації призводить до неможливості реалізації права громадянином. Таким чином, дії відповідача спрямовані на штучне створення перепон у реалізації своїх прав громадянином України. Оскільки рішення органу владних повноважень є протиправними, відповідно відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, які були зазначені в рішенні суду, яке набрало законної сили, якщо він їх не вчиняє, його суд вправі зобов`язати вчинити певні дії в судовому порядку. Орган приватизації, як державний орган виконавчої влади, будучи наділений дискреційними повноваженнями використовує їх всупереч визначених завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності. Під час розгляду даної позовної заяви позивач просив взяти до уваги правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21), в яких Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Стаття 345 ЦК України передбачає, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (частина друга статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючи поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Офіційне тлумачення цієї статті викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (частина перша статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі - Положення), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації. У пункті 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, визначено,що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи: - заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; - копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтва про народження), які проживають разом з ним; - копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); - копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); - довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; - технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; - копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; - копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); - заява-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вбачається із статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ч.1, 2 ст.1220 ЦК України Спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. За вимогами ст. 1220 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ст.1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Обставини передбачені ст. 1224 ЦК України - відсутні. Частиною 4 ст.1268 ЦК України визначено: малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Частиною 5 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено: У разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише тоді, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, (Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина) до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16.05.2013р.№ 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив: «Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17 від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки. Рішення Дніпровської районної в місті Києві Державної адміністрації №43-102/25 від 11 березня 2025р., як органу приватизації державного житлового фонду, про відмову [PERSON] в приватизації кімнати [ADDRESS] є незаконним та таким, що порушує права позивачки на набуття права власності на житло у встановленому законом порядку, оскільки прийняте без урахування норм законодавства. Аналізуючи зібрані у справі докази, з урахуванням пояснень представників позивача, відповідача та третьої особи суд прийшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частинні визнання незаконним та скасування рішення №43-102/25 від 11 березня 2025р. органу приватизації в особі Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в м.Києві Державної адміністрації. Що стосується позовної вимоги позивача про зобов`язання Дніпровську районну в місті Києві Державну адміністрацію, орган приватизації житла передати у приватну власність позивачці та здійснити державну реєстрацію майна - житлову прощу кімнату (квартиру) [ADDRESS] , то суд приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, оскільки суд не може підміняти інший орган державної влади або місцевого самоврядування, перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цих органів. За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: partial