Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

ТзОВ "Страхова група "Оберіг"у грудні 2024 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування у порядку зворотної вимоги (регресу). Позов мотивований тим, що 21.09.2021 року о 21 год. 17 хв. на вул.Харківське шосе, 1 в м.Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Форд», д.н.з. [NUMBER] , належного [PERSON] під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника автомобіля [PERSON] була застрахована в ТзОВ "Страхова група "Оберіг"за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.01.2021 року зі строком дії до 17.01.2022 року на пільгових умовах (50% зменшено розмір страхового платежу, оскільки [PERSON] є особою з інвалідність, посвідчення 028063, видане на ім`я [PERSON] , належить до пільгових категорій громадян), та автомобілем «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , цивільно правова відповідальність власника якого була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 2025311963, й [PERSON] відповідно до повідомлення продорожньо-транспортну пригоду (електронного Європротоколу), визнав свою вину у такій дорожньо-транспортній пригоді, й вина якого є доведеною за ст.124 КпАП України, внаслідок дій якого завдав збитків автомобілю «Тойота», д.н.з. [NUMBER] . ПрАТ «СК «Уніка» відповідно до платіжного доручення від 26.10.2021 року виплатило частину страхового відшкодування за пошкоджений унаслідок вказаної ДТП автомобіль «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , у сумі 14 350 грн. 07 коп., іншу частину страхового відшкодування в розмірі 10 658 грн. 00 клп. утримало в якості страхової премії за договором добровільного страхування, які підлягали до виплати 17.10.2021 року в розмірі 5 330 грн. та 17.01.2022 року в розмірі 5 328 грн., що підтверджується страховим актом № 00460329 та бухгалтерською довідкою № 022519. ПрАТ «СК «Уніка» звернувся до ТзОВ "Страхова група "Оберіг" із вимогою про виплату страхового відшкодування у розмірі збитків, які завдані внаслідок вказаного ДТП за пошкоджений автомобіль «Тойота», д.н.з. [NUMBER] . На підставі претензії ПрАТ «СК «Уніка» про страхове відшкодування ТзОВ "Страхова група "Оберіг" прийто рішення про виплату страхового відшкодування за вирахуванням франшизи (2 500 грн. 00 клп.) в розмірі 19 670 грн. 11 коп., й відповідно до платіжного доручення від 07.12.2021 року ТзОВ "Страхова група "Оберіг" здійснило виплату ПрАТ «СК «Уніка» в сумі 19 670 грн. 11 коп. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Форд», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТзОВ "Страхова група "Оберіг"за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ТзОВ "Страхова група "Оберіг"виплатило ПрАТ «СК «Уніка» за даним страховим випадком страхове відшкодування в розмірі фактично понесених збитків з врахуванням франшизи, а саме 19 670 грн. 11 коп. З метою визначення розміру збитку, завданому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем складено страховий акт, розрахунок страхового відшкодування у визначеній сумі й відповідно до платіжної інструкції виплатило кошти в загальній сумі 19 670 грн. 11 коп. Вважає, що відповідно до ст.13.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Водночас, відповідно до ст. 38 - 1.1. вказаного закону у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. З метою врегулювання у досудовому порядку вимоги про відшкодування виплаченого страхового відшкодування ТзОВ "Страхова група "Оберіг" 15.01.2024 року надіслало на адресу [PERSON] претензію на суму страхового відшкодування 9 835 грн. 05 коп., що складає 50% від суми 19 670 грн. 11 коп., проте залишене відповідачем без виконання. Вважає, що відповідач має відшкодувати понесені позивачем витрати страхового відшкодування в сумі 9 835 грн. 05 коп. відповідно до ст.13.2.ст. 38 - 1.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто 50% від суми виплаченого страхового відшкодування 19 670 грн. 11 коп. (19 670 грн. 11 коп. /2) = 9 835 грн. 05 коп. Й оскільки за період з 24.01.2024 року по 10.12.2024 року відповідач не сплатив на користь позивача кошти в сумі боргу 9 835 грн. 05 коп., позивачем нараховано на суму боргу 9 835 грн. 05 коп. інфляційну складову боргу - 982 грн. 93 коп. та 3% річних нарахованих на суму заборгованості - 259 грн. 58 коп. відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а також пеню у розмірі 2 351 грн. 54 коп. відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яка обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку Укпраїни, що діяла у період, за який нараховується пеня, що вцілому складає 13 429 грн. 10 коп. (9 835 грн. 05 коп. + 259 грн. 58 коп. + 2 351 грн. 54 коп. + 2 351 грн. 54 коп.). В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою місця проживання, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду. Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 21.09.2021 року о 21 год. 17 хв. на вул.Харківське шосе, 1 в м.Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Форд», д.н.з. [NUMBER] , належного [PERSON] під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника автомобіля [PERSON] була застрахована в ТзОВ "Страхова група "Оберіг"за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.01.2021 року зі строком дії до 17.01.2022 року на пільгових умовах (50% зменшено розмір страхового платежу, оскільки [PERSON] є особою з інвалідність, посвідчення 028063, видане на ім`я [PERSON] , належить до пільгових категорій громадян), та автомобілем «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , цивільно правова відповідальність власника якого була застрахована в ПрАТ «СК «Уніка» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 2025311963, й [PERSON] відповідно до повідомлення продорожньо-транспортну пригоду (електронного Європротоколу), визнав свою вину у такій дорожньо-транспортній пригоді, й вина якого є доведеною за ст.124 КпАП України, внаслідок дій якого завдав збитків автомобілю «Тойота», д.н.з. [NUMBER] (а.с.24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31). ПрАТ «СК «Уніка» відповідно до платіжного доручення від 26.10.2021 року виплатило частину страхового відшкодування за пошкоджений унаслідок вказаної ДТП автомобіль «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , у сумі 14 350 грн. 07 коп., іншу частину страхового відшкодування в розмірі 10 658 грн. 00 коп. утримало в якості страхової премії за договором добровільного страхування, які підлягали до виплати 17.10.2021 року в розмірі 5 330 грн. та 17.01.2022 року в розмірі 5 328 грн., що підтверджується страховим актом № 00460329 та бухгалтерською довідкою № 022519. ПрАТ «СК «Уніка» звернувся до ТзОВ "Страхова група "Оберіг" із вимогою про виплату страхового відшкодування у розмірі збитків, які завдані внаслідок вказаного ДТП за пошкоджений автомобіль «Тойота», д.н.з. [NUMBER] . На підставі претензії ПрАТ «СК «Уніка» про страхове відшкодування ТзОВ "Страхова група "Оберіг" прийто рішення про виплату страхового відшкодування за вирахуванням франшизи ( 2 500 грн. 00 коп.) в розмірі 19 670 грн. 11 коп., й відповідно до платіжного доручення від 07.12.2021 року ТзОВ "Страхова група "Оберіг" здійснило виплату ПрАТ «СК «Уніка» в сумі 19 670 грн. 11 коп. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Форд», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТзОВ "Страхова група "Оберіг"за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ТзОВ "Страхова група "Оберіг"виплатило ПрАТ «СК «Уніка» за даним страховим випадком страхове відшкодування в розмірі фактично понесених збитків з врахуванням франшизи, а саме 19 670 грн. 11 коп. Відповідно до ст.13.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Водночас, відповідно до ст. 38 - 1.1. вказаного закону у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. З метою визначення розміру збитку, завданому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем складено страховий акт, розрахунок страхового відшкодування у визначеній сумі й відповідно до платіжної інструкції виплатило потерпілому кошти в загальній сумі 19 670 грн. 11 коп. (а.с.29-31). Відповідач має відшкодувати понесені позивачем витрати страхового відшкодування в сумі 9 835 грн. 05 коп. відповідно до ст.13.2.ст. 38 - 1.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто 50% від суми виплаченого страхового відшкодування 19 670 грн. 11 коп. (19 670 грн. 11 коп. /2) = 9 835 грн. 05 коп. Й оскільки за період з 24.01.2024 року відповідач не сплатив на користь позивача кошти в сумі боргу 9 835 грн. 05 коп., позивачем нараховано на суму боргу 9 835 грн. 05 коп. інфляційну складову боргу - 982 грн. 93 коп. та 3% річних нарахованих на суму заборгованості - 259 грн. 58 коп. відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а також пеню у розмірі 2 351 грн. 54 коп. відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання», яка обчислена від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку Укпраїни, що діяла у період, за який нараховується пеня, що вцілому складає 13 429 грн. 10 коп. (9 835 грн. 05 коп. + 259 грн. 58 коп. + 2 351 грн. 54 коп. + 2 351 грн. 54 коп.). Суд вважає, що вимога позивача про стягнення нарахованих на суму боргу 9 835 грн. 05 коп. інфляційної складової боргу - 982 грн. 93 коп. та 3% річних нарахованих на суму заборгованості - 259 грн. 58 коп. відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України підлягає задоволенню. Так, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно, на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Натомість, вимога позивача заснована на положенніст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання» про стягнення пені у розмірі 2 351 грн. 54 коп. задоволенню не підлягає, оскільки вказаний Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи, а тому до спірних правовідносин застосований бути не може. Відатак вимоги позову є частково обґрунтованими та підлягають задоволеню в частині 9 835 грн. 05 коп. - витрат, пов"язаних із виплатою страхового відшкодування, 982 грн. 93 коп. - інфляційної складової боргу, 259 грн. 58 коп. - трьох відкотків річних нарахованих на суму заборгованості, всього - 11 077 грн. 56 коп. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, часткове задоволення позивних вимог (82,49% на суму 11 077 грн. 56 коп. від ціни позову 13 429 грн., 10 коп., суд вважає за необхідне застосувати положення ст.141 ЦПК України, й судовий збір стягнути з відповаідава на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог за правилом п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір - 2 422 грн. 40 коп, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України в сумі 1 997 грн. 90 коп., що складає 82, 49% від сплаченої суми судового збору 2 422 грн. 40 коп. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, позивачем ставиться вимога про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 7 300 грн. 00 коп., й на підтвердження обгрунтування 7 300 грн. 00 коп. витрат надав докази: детальний опис робіт (наданих послуг) на суму 7 300 грн.00 коп., виконаних адвокатом, з урахуванням часу (5 годин, що складає 1 460 грн. за 1 нормо-годину), та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а тому така вимога підлягає частковому задоволенню, як така, що частково узгоджується із положеннями п.2 ч.2 ст.137, ч.3 ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації. Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи, яка не є складною, із ціною позову 13 429 грн. 10 коп., розглядалась у порядку спрощеного провадження, учать представник позивача у судовому засіданні не приймав, з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, як зазначено у акті примання-передачі наданих послуг, вважає за необхідне вимогу задовольнити часково, визнавши понесені позивачем витрати на правову допомогу на суму 4 000 грн. 00 коп., як такі, що мають розумний розмір, й зважаючи на наслідки розгляду справи, а саме часткове задоволення позовних вимог на суму 11 077 грн. 56 коп., що становить 82,49% від ціни позову (13 429 грн. 10 коп.), має складати 3 299 грн. 60 коп. (82,49% від сумит 4 000 грн. 00 коп.). Суд вважає, що позивач має право на компенсацію витрат на правову допомогу в розумному розмірі в сумі 3 299 грн. 60 коп., зважаючи на співмірність до ціни позову (13 429 грн. 10 коп.), часткове задоволення позовних вимог в розмірі 82, 49%, яким доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зазначеній постанові Верховний Суд зменшив розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи. Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). На підставі вищевикладеного, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: partial