Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У жовтні 2025 року Товариствоз обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до суду із вказаним позовом. Позов мотивований тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та [PERSON] було укладено Договір позики №2560585 від 20.06.2021 року. 13.10.2021 року було укладено договір №13/10-21, відповідно до якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за Договором позики №2560585 від 20.06.2021 року. 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за Договором позики №2560585 від 20.06.2021 року. Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №4806770 від 21.06.2021 року. 16.12.2021 року було укладено договір №16/12-21-43, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за Договором про споживчий кредит №4806770 від 21.06.2021 року. 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за Договором про споживчий кредит №4806770 від 21.06.2021 року. Таким чином, у [PERSON] наявна заборгованість у загальному розмірі 76152 грн. 75 коп., яка складається з заборгованості за Договором позики №2560585 від 20.06.2021 року, що загалом становить 40996 грн. 50 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2500 грн. 00 коп. та за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 38496 грн. 50 коп., та за Договором про споживчий кредит №4806770 від 21.06.2021 року, яка становить 35156 грн. 25 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 4500 грн. 00 коп., за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 30206 грн. 25 коп., за комісією - 450 грн. 00 коп. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути із відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 3028 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000 грн. 00 коп. Ухвалою судді від 31.10.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 69,70). 20.11.2024 року до канцелярії суду від представника відповідача - адвоката Царківського О.Ю. надійшла заява про поновлення встановленого судом строку на подання відзиву на позовну заяву (а.с.73,74). Ухвалою суду від 07.02.2025 року поновлено пропущений процесуальний строк на подання відзиву, ухвалено подальший розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.80,81). 17.02.2025 року від представника відповідача - адвоката Царківського О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, оскільки договори факторингу та договір про відступлення прав вимоги, на підставі яких позивач набув право грошової вимоги до відповідача, було укладено до підписання Договору позики та Договору споживчого кредиту, а тому на момент укладання цих договорів (факторингу та відступлення права вимоги) зобов`язання між первісними кредиторами та боржником не виникло (а.с.85-89). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ЦПК України, проте подав клопотання, в якому просить розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі (а. с. 129). Відповідач [PERSON] , та його предстаник - адвокат Царківський О.Ю., будучи належним чином повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися, однак останній через канцелярію суду подав заяву по розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає та заперечує щодо їх задоволення (а. с. 128). В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись із позовом до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд має забезпечити сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Так, судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та [PERSON] укладено Договір позики №2560585 від 20.06.2021 року (надалі - Договір позики), за яким позикодавець зобов`язується передати позичальникові (відповідачеві) у власність грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі. Відповідно до п.2.3.2 Договору позики мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працвника. Згідно із пунктами 2.3.3, 2.3.4 Договору позики сума позики становить 2500 грн. 00 коп., строк позики - до 05.07.2021 року (15 днів). В силу пунктів 2.4.1 - 2.4.5 Договору позики проценти за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою відповідно до Додатку №1 до Договору позики. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 0,89550 від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований:1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою. Позикодавець надає позичальнику можливість сплати процентів за користування позикою в акційних умовах виключно за умови належного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим Договором позики. У випадку недотримання позичальником умов сплати процентів за користуання позикою на акційних умовах застосовується базова процентна ставка за позикою. Згідно із пунктами 2.5, 3.2.1, 3.2.2 Договору позики проценти за прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором у розмірі 1, 01 % від суми позики за кожний день прострочення з моменту прострочення суми позики та процентів за користування позикою. Позичальнику надається право повернути позику та сплатити нараховані проценти за користування позикою протягом перших трьох календарних днів після спливу строку позики без нарахування при цьому процентів на прострочену позику. Договір позики підписано електронним підписом позичальника відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора J54536, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить п. 9 Договору позики, реквізити та підписи сторін (а.с.7-10). Відповідно до розрахунку за Договором позики (Додаток №1) проценти за користування позикою за період з 20.06.2021 року по 05.07.2021 року становлять 335 грн. 82 коп. (а.с.10 зворот). У довідці ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 03.07.2024 року зазначено, що грошовий переказ в розмірі 2500 грн. 00 коп. 20.06.2021 року перераховано на банківську карту [NUMBER] (а. с. зворот 22). Додатковою угодою №1 від 05.07.2021 року до Договору позики №2560585 від 20.06.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» та [PERSON] продовжили строк позики на 14 днів до 19.07.2021 року з середньоденним розміром процентів за користування позикою 1,99000 %. Сума нарахованих процентів за користування позикою за період з 06.07.2021 року по 19.07.2021 року становить 696 грн. 50 коп. (а.с.зворот 13,14) Згідно із розрахунком заборгованості за Договором позики №2560585 від 20.06.2021 року, складеним директором ТОВ «МАНІФОЮ», заборгованість відповідача станом на 13.10.2021 року становить 6946 грн. 50 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2500 грн. 00 коп., за процентами - 4446 грн. 50 коп.(а.с.25). При цьому суд відзначає, що у розмір заборгованості за процентами було включено як нараховані проценти за користування позикою, так і нараховані проценти на прострочену позику. 13.10.2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №13/10-2021, у відповідності до умов якого ТОВ «МАНІФОЮ» передає (відступає) ТОВ «Вердикт Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Вердикт Капітал»» приймає належні ТОВ «МАНІФОЮ» права вимоги до боржників, вказані у Реєстрі боржників (а.с.31-33). Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №13/10-2021 від 13.10.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 6946 грн. 50 грн., з яких: 2500 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3184 грн. 00 коп. - сума заборгованості за процентами за користування позикою; 1262 грн. 50 коп. - сума заборгованості за процентами на прострочену позику (а.с.34-35,42). 21.06.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та відповідачем в електронній формі укладено Договір про споживчий кредит №4806770 (надалі - Договір про споживчий кредит), відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» надало відповідачеві кредит в розмірі 4500 грн. 00 коп. (п.1.2 Договору про споживчий кредит), строком на 17 днів з 21.06.2021 року по 08.07.2021 року (пункти 1.3, 1.4 Договору про споживчий кредит), зі сплатою процентів за користування кредитом та комісією за надання кредиту. Відповідно до п.1.5.2 Договору про споживчий кредит проценти за користування кредитом: 956 грн. 25 коп., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичого залишку кредиту за кожен день строку користуванння кредитом. Відповідно до п.1.6 Договору про споживчий кредит стандартна (базова) процентна ставка за користуванння кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожний день строку користування кредитом. Відповідно до п.2.1 Договору про споживчий кредит кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. В силу п.2.2.2 Договору про споживчий кредит нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється із дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування. За змістом п.2.2.3 Договору про споживчий кредит проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена у п.1.6 Договору, яка є незмінною протягом усього строку кредитування. Згідно із п.1.5.1 Договору про споживчий кредит коміся за надання кредиту становить 450 грн. 00 коп. В п.4.2 Договору про споживчий кредит визначено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно умов Договору кредитодавець, починаючи із дня наступного за датою спливу строку кредитування, має право нараховувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою в п.1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання. У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України на рівні зазначеної вище стандартної (базової) ставки. Згідно із пунктом 6.1 Договору про споживчий кредит цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією ТОВ «Мілоан» про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення ТОВ «Мілоан» електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається ТОВ «Мілоан» електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефон позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником ТОВ «Мілоан» через веб-сайт, мобільний додаток або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номера позичальника на номер 2277. Після укладення цей кредитний договір розміщується в особистому кабінеті позичальника (п. 6.2. Договору про споживчий кредит). За змістом п. 6.3 Договору про споживчий кредит позичальник, приймаючи пропозицію ТОВ «Мілоан» про укладення кредитного договору, також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами в цілому. Сторони погодили, що укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п.6.4. Договору про споживчий кредит). У п.6.5 Договору про споживчий кредит зазначено, що цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (а.с.15-19). У довідці про ідентифікацію ТОВ «Мілоан» зазначено, що 21.06.2021 року [PERSON] на номер телефону [NUMBER] відправлено одноразовий ідентифікатор R18924 (а.с.22). У довідці ТОВ «ФК «Елаєнс» від 30.08.2024 року зазначено, що грошовий переказ в розмірі 4500 грн. 00 коп. 21.06.2021 року перераховано на банківську карту [NUMBER] згідно договору №4806770 (а. с. 23). 16.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №16/12-2021-43, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» передає (відступає) за плату належні йому права вимоги, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» приймає права вимоги до боржників, вказані у Реєстрі боржників (а.с.36-38,39-41). Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 16/12-2021-43 від 16.12.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача за Договором про споживчий кредит в сумі 19406 грн. 25 коп., з яких: 4500 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 14456 грн. 25 коп., за комісією - 450 грн. 00 коп. (а.с.39-41). 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» укладено Договір про відступлення (купівлу - продаж) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» передає (відступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні ТОВ «Вердикт Капітал»» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників (а.с.44-47). Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» набуло прав грошової вимоги до відповідача за Договором про споживчий кредит в сумі 35156 грн. 25 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 4500 грн. 00 коп., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 30206 грн. 25 коп., за комісією - 450 грн. 00 коп. (а.с.52-53,55). Крім того, за додатковою угодою №1 до Договору про відступлення (купівлі продажу) прав вимоги від 10.01.2023року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до відповідача за Договором позики (а.с.48-50). Відповідно до зміни в Реєстр боржників до Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 10.01.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором позики в сумі 40996 грн. 50 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2500 грн. 00 коп., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 38496 грн. 50 коп. (а.с.зворот 50-52,54). Згідно із розрахунком заборгованості за Договором позики, складеним директором ТОВ «Коллект Центр», заборгованість відповідача станом на 03.10.2024 року становить 40996 грн. 50 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2500 грн. 00 коп., за відсотками - 38496 грн. 50 коп.(а.с.30). Згідно із розрахунком заборгованості за Договором споживчого кредиту, складеним директором ТОВ «Коллект Центр», заборгованість відповідача станом на 03.10.2024 року становить 35156 грн. 25 коп., а саме за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 4500 грн. 00 коп., заборгованість завідсотками - 30206 грн. 25 коп.(а.с.29). Правовідносини, що виникли між сторонами у зв`язку з укладенням спірного кредитного договору регламентуються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію» та інших нормативно -правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно із п. 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 вищевказаного Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3, 4, 6 ст. 11 вищевказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 цього Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Частиною 12 ст. 11 Закону визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Аналізуючи викладене, належить зробити висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19. Судом встановлено, що відповідачем було укладено Договір позики та Договір споживчого кредиту шляхом їх підписання електронними підписами (разовими ідентифікаторами), якими було урегульовано усі істотсні умови, як-от сума кредиту, строк кредитування, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, розмір відсоткової ставик за порушення виконання позичальником грошового зобов`язання тощо. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Із матеріалів справи випливає, що до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на підставі окреслених вище договорів факторингу та договору про відступлення права вимоги прейшли права грошової вимоги до відповідача за Договором позики та Договором про споживчий кредит. Суд вважає доводи представника відповідача - адвоката Царківського О.Ю. про те, що договори факторингу та договір про відступлення прав вимоги, на підставі яких позивач набув право грошової вимоги до відповідача, було укладено до підписання Договору позики та Договору споживчого кредиту, а тому на момент укладання цих договорів (факторингу та відступлення права вимоги) зобов`язання між первісними кредиторами та боржником не виникло, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи. Адже, означені договори факторингу та відступлення права вимоги було укладено після підписання відповідачем Договору позики та Договору про споживчий кредит. Згідно із ст. ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Як встановлено судом відповідач не повернув тіло кредитів за Договором позики в сумі 2500 грн. 00 коп. та за Договором про споживчий кредит в сумі 4500 грн. 00 коп., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, та із [PERSON] слід стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за тілом кредитів в розмірі 7000 грн. 00 коп. (2500 + 4500). Разом з цим, вирішуючи вимоги в частині сплати відсотків за користування кредитом, суд виходить із того, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно достатті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другоюстатті 1050 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першоїстатті 1048 ЦК Україниі охоронна норма частини другоїстатті 625 цього Кодексуне можуть застосовуватись одночасно. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно достатті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно достатті 625 ЦК Україниу розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, то особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановленихзаконом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третястатті 6 ЦК Українине допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. Устатті 627 ЦК України зазначено, що відповідно достатті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК Українита інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставістатті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідно до розрахунку за Договором позики (Додаток №1) проценти за користування позикою за період з 20.06.2021 року по 05.07.2021 року становлять 335 грн. 82 коп. (а.с.10 зворот). Додатковою угодою №1 від 05.07.2021 року до Договору позики №2560585 від 20.06.2021 року визначено, що сума нарахованих процентів за користування позикою за період з 06.07.2021 року по 19.07.2021 року становить 696 грн. 50 коп. (а.с.13 зворот). Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по процентах за користування кредитом в межах строку кредитування за Договором позики в розмірі 1032 грн. 32 коп. (335, 82 + 696,50). Крім того, за Договором про споживчий кредит в межах строку кредитування розмір процентів за користування кредитом становить16256 грн. 25 коп. (956 грн. 25 коп. ( процентна ставка за кожен день користування кредитом, визначена п.1.5.2 Договору) Х 17 (кількість днів в межах строку кредитування)). Отже, із відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за Договором позики та за Договором про споживчий кредит в розмірі 17288 грн. 57 коп. (1032, 32 + 16256, 25). Щодо стягнення із відповідача комісії, то необхідно відзначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 викладено правовий висновок, який зводиться до того, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Відтак, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Зважаючи на наведене, підлягає стягненню із відповідача на користь позивача комісія за надання кредиту за Договором про споживчий кредит в розмірі 450 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про стягнення визначених кредитними договорами процентів річних від простроченої суми, суд ураховує, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України (на яку покликається позивач у позовній заяві) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із пунктами 2.5, 3.2.1 , 3.2.2 Договору позики проценти за прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором у розмірі 1, 01 % від суми позики за кожний день прострочення з моменту прострочення суми позики та процентів за користування позикою. Позичальнику надається право повернути позику та сплатити нараховані проценти за користування позикою протягом перших трьох календарних днів після спливу строку позики без нарахування при цьому процентів на прострочену позику. Із матеріалів справи убачається, що строк дії позики за Договором позики закінчився 19.07.2021 року, отже позичальник мав право повернути позику та сплатити нараховані проценти за користування позикою до 22.07.2021 року включно, а проценти за прострочену позику на підставі ч.2 ст.625 ЦК України могли бути нараховані, починаючи із 23.07.2021 року. Законом України №2120-IX від 15.03.2022 року, який набрав чинності 17.03.2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Цим же Законом України №2120-IX від 15.03.2022 року Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6-1, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Отже, норми пункту 6-1 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» були близькими за своїм сутнісним змістом положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відтак, упродовж періоду з 17.03.2022 року по 24.12.2023 року одна і та ж сфера суспільних відносин водночас була врегульована однопредметними нормативними правовими актами. Частиною 2 ст.4 ЦК України визначено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду Україниконкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». Отже, хоча Закон України №3498-IX від 22.11.2023 року прийнятий пізніше, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе. Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України. Разом з тим, при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин. Аналіз навдених вище нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо звільнення позичальників, у тому числі за договором споживчого кредиту, у період дії в Україні воєнного стану від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання. Такі висновки суду опосередковано узгоджуються із правовою позицією, сформульованою у пунктах 14-22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. Повертаючись до обставин цієї справи, слід дійти висновку, що проценти за порушення грошового зобов`язання відповідача за Договором позики можуть бути нараховані позивачем лише за період з 23.07.2021 року по 23.02.2022 року (216 днів). Як встановлено судом проценти за прострочену позику за Договором позики нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором у розмірі 1, 01 % від суми позики. Таким чином, розмір процентів за порушення грошового зобов`язання відповідача відповідно до умов Договору позики може становити 5454 грн. 00 коп. (2500 : 100 Х 1,01 Х 216). Відповідно до п.4.2 Договору про споживчий кредит у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно умов Договору кредитодавець, починаючи із дня наступного за датою спливу строку кредитування, має право нараховувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою в п.1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання (5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом). У випадку нарахування процентів вважається, що ця умова встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України на рівні зазначеної вище стандартної (базової) ставки. Водночас, проценти за порушення грошового зобов`язання відповідача за Договором про споживчий кредит можуть бути нараховані позивачем, починаючи із 09.07.2021 року по 23.02.2022 року (230 днів). Таким чином, розмір процентів за порушення грошового зобов`язання відповідача відповідно до умов Договору про споживчий кредит може становити 51750 грн. 00 коп. (4500 : 100 Х 5 Х 230). В той же час, за правилами ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції станом на час укладання Договору позики та Договору про споживчий кредит) сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень. Як слідує із матеріалів справи, загальні розміри кредитів в розумінні приписів ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції станом на час укладання Договору позики та Договору про споживчий кредит) як за Договором позики (2500 грн. 00 коп.), так і за Договором про споживчий кредит (4500 грн. 00 коп.) не перевищують розміру однієї мінімальної заробітної плати. Водночас, суд вважає, що виходячи із телеологічного (цільового) тлумачення норми ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції станом на час укладання Договору позики та Договору про споживчий кредит) під вжитим у ній словосполучником «інші платежі» слід розуміти будь - які платежі, відмінні від неустойки (штрафу, пені), що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, до яких, зокрема, слід віднести три проценти (або інший встановлений договором розмір) річних від простроченої суми, про які йдеться у ч.2 ст.625 ЦК України. З огляду на викладене, із відповідача на користь позивача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України слід стягнути заборгованість за процентами за порушення грошових зобов`язань за Договором позики в сумі 5000 грн. 00 коп. (2500 Х 2), та за Договором про споживчий кредит в розмірі 9000 грн. 00 коп. (4500 Х 2), а разом - 14000 грн. 00 коп. (5000 + 9000). Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та із відповідача на користь позивача слід стягнути загальну заборгованість за кредитними договорами в розмірі 38738 грн. 57 коп. (7000 + 17288, 57 + 450 + 14000). За змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем ТОВ «Коллект Центр» при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп. (а.с.65). Ціна позову становить 76152 грн. 75 коп. За наслідками розгляду справи судом стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 38738 грн. 57 коп., що становить 50, 87 % відсотка від ціни позову. Таким чином, із відповідача підлягає стягненню на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 1540 грн. 34 коп. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із наступного. За змістом п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial