Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

30 грудня 2024 року [PERSON] звернулась до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги, серед іншого, обґрунтовує тим, що до [INFO] проживала\~в місті\~Миколаєві.\~Проте з\~початком збройної\~агресії росії\~ситуація у\~місті загострювалась,\~були постійні\~обстріли з\~різних сторін.\~Почали гинути\~люди,\~задля збереження\~життя була\~вимушена ночувати\~у бомбосховищах. У квітні 2022 року покинула свій дім та виїхала у село Кір`яківка, Миколаївської області, оскільки не може повернутись до рідного дому із-за постійних обстрілів та вибухів. Зазначений факт підтверджується довідкою ВПО, яка долучена до позову. Моральні страждання позивачки включають постійний страх, тривогу та безсоння, які викликані регулярними повітряними тривогами та необхідністю ховатися в укриттях. Ці фактори, разом із бомбардуванням об`єктів інфраструктури та необхідністю постійно адаптуватися до нових умов життя, забезпечувати безпеку та захист порушених прав через воєнні дії в Україні, спричинили хронічний стрес. Це погіршило фізичний і психічний стан позивачки, що підлягає компенсації. Достатнім та справедливим позивач вважає розмір компенсації за завдану їй моральну шкоду у сумі 1\~525\~300 грн, що на день подання позову еквівалентно 35 000 євро. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2025 року позовну заяву [PERSON] до\~держави російської\~федерації про\~відшкодування моральної\~шкоди прийнято до провадження. Постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання. Підготовчі засідання, призначені на 12.02.2025, 04.03.2025, 21.03.2025 не відбулись у зв`язку з неявкою позивача, до суду повернулись судові повістки, направлені на адресу проживання як ВПО, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2025 року визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] \~у судове засідання для дачі особистих пояснень відносно вимог позовної заяви. Ухвалу суду направлено на адресу зареєстрованого місця проживання позивача. У підготовчому засіданні 29 квітня 2025 року оголошено перерву за клопотанням позивача, з метою надання часу для долучення додаткових доказів, на які позивач посилається у позовній заяві. 12 травня 2025 року у справу вступила представник позивача адвокат Луконіна Н.В. 20 травня 2025 року представником позивача у системі «Електронний суд» сформовано клопотання про долучення до позовної заяви додаткових доказів. Представнику позивача надано час для направлення вказаних документів відповідачу. Додаткові докази вручені в Секції інтересів рф при Посольстві Швейцарії у Грузії 06 червня 2025 року. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22.07.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві. Зазначили, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації позивачка втратила роботу, що негативно позначилось на пенсійному забезпеченні, яке згодом оформила. Крім того, була змушена покинути країну на деякий час, у зв`язку з постійними обстрілами міста Миколаєва не може проживати за місцем своєї реєстрації, квартира пошкоджена. Всі ці фактори вплинули на її душевний стан, порушивши її основоположні права і свободи, російська федерація завдала їй тяжких моральних страждань. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено,\~\~що позивач [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 17.09.1996 Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області. За відомостями зазначеними у відбитку штампу в паспорті громадянина України, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] . Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим\~Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України», в Україні введено воєнний стан, який триває і на час розгляду справи. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з рф, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і рф, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08.06.2022 у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим\~Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до тепер. Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України затвердило наказом № 309 від 22.12.2022 перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Відповідний наказ розроблено відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Згідно з пунктом 1.14 розділу І зазначеної постанови вся територія Миколаївської міської територіальної громади віднесена до території можливих бойових дій з 11.11.2022. Відповідно до частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У\~статті 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя\~статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. 02.03.2022 збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з\~Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. За приписами ч. 9\~ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII\~відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Відповідно до частини першої\~статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно зі\~статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Відповідно до частини другої\~статті 2 ЦК України\~часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої\~статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої\~статті 16 ЦК України). Згідно з вимогами\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.\~12\~та\~81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19. Відповідно до положень п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 року\~передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). З огляду на це, суд вважає належним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно неї. Позивачка до початку військової агресії з боку російської федерації, як повноправний громадянин своєї країни, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, що було порушене військовими діями російської федерації проти України. Доказів на спростування цього суду не надано. Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши її основоположні права і свободи, російська федерація завдала їй тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач перебуває у пригніченому стані, переживає за своє майбутнє в умовах невизначеності і постійного страху, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Так, до повномасштабного вторгнення військ рф на територію України, позивачка працювала інженером з організації експлуатації та ремонту устаткування ЕМУ а АТ «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект». З 25.04.2022 і по дату звільнення [PERSON] з АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект», дію трудового договору на підставі наказу № 82-01-ОС від 22.04.2022 було призупинено. Переживання та страх за своє життя стало підставою для виїзду за кордон Держави Молдова. Разом з тим, сім`я була вимушена повернутись до Миколаївського району Миколаївської області, і [PERSON] , через постійні обстріли міста Миколаєва з 29 квітня 2022 року отримала статус внутрішньо переміщеної особи, місце проживання: [ADDRESS] . Житло позивачки було пошкоджене внаслідок збройної агресії рф. Крім того судом встановлено, що згідно висновку психологічного діагностичного обстеження, проведеного 06.05.2025 психологом-консультантом психологічного консультативно-тренінгового центру Інституту педагогічної освіти і освіти дорослих ім. Івана Зязюна НАПН України, психологічне діагностичне обстеження [PERSON] виявило значні ознаки посттравматичного стресового розладу, депресії та підвищеного рівня стресу, що в сукупності створюють стійкі душевні страждання та порушення в її життєдіяльності. Пережиті військові події залишили глибокий психологічний слід, що призвело до душевних страждань, втрати душевного спокою, незахищеності та розчарування, що серйозно ускладнює її здатність до нормального спілкування та підтримки здорових соціальних зв`язків. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17, провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивач зазнала і продовжує зазнавати моральних переживань, душевних страждань внаслідок ракетних обстрілів з ураженням цивільних об`єктів, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за свою безпеку та безпеку рідних, порушенні нормальних життєвих зав`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя й безпеки. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує триваючий характер порушень прав та законних інтересів\~\~ [PERSON] , характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя,\~\~вік позивача, та\~суд дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 400\~000 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Суд зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Такі висновки цілком узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, у постанові 31 липня 2024 року у справі №686/14579/23. З урахуванням встановлених фактичних обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України, згідно з положеннями якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до вимог підпункту 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди ставка судового збору становить 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У даній справі 1,5% становить 6\~537 грн. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача слід стягнути 1\~712,69 грн судового збору, пропорційно до задоволених вимог, що складає 26,2 % .

Outcome: partial