Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] (далі по тексту позивач) через представника [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач), третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, в якому просив позбавити батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.03.2018 року позивача визнано батьком [PERSON] . З жовтня 2021 року позивач разом із сином проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.03.2024 року місце проживання сина визначено з позивачем. Позивач як батько створив для свого сина належні умови для проживання. [PERSON] навчається у Чаусівській гімназії. Відповідач не приймає жодної участі у вихованні сина, не спілкується з ним, кошти на його утримання не надає, станом здоров`я та навчанням дитини не цікавиться загалом більше 5 років. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не надає дитині доступу до культурних та інших духовний цінностей, не створює умов для отримання ним освіти, що у сукупності є підставою для позбавлення її батьківських прав. У відзиві на позовну заяву відповідач вказала, що оскільки син виявив бажання проживати з батьком, про це не заперечувала й мати. Але вона продовжує спілкуватись із сином [PERSON] , приймає участь у його житті наскільки це можливо на великій відстані між ними. Натомість, позивач не дає можливості бачитись із сином, взяти на певний час до себе та налаштовує сина проти неї. Відповідач спілкується із сином по телефону, цікавиться його життям, здоров`ям та надає фінансову підтримку по мірі можливості, а тому, просила суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засідання заперечували проти позову, просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.01.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольними ухвалами суду від 09.04.2025 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, висновок органу опіки та піклування, відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків та закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд. Протокольною ухвалою суду від 24.04.2025 року було постановлено про заслуховування дитини в судовому засіданні за участі практичного психолога. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дитини, дослідивши документи, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2018 року у справі №484/2970/16-ц визнано [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 7-8). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року у справі №381/3797/23 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] (а.с. 9-11). Як вбачається із даного рішення, мати дитини [PERSON] проти вимог щодо місця проживання дитини з батьком не заперечувала. Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини судом було враховано умови для проживання дитини, створені батьком, та інші обставини у сукупності. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] , [INFO] , проживає зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де і зареєстрований з 13.06.2024 року (а.с. 17). Так, на підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків надано довідку з КП «Первомайський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Кам`яномостівської сільської ради №294/01-05 від 18.12.2024 року, де вказано [PERSON] супроводжує дитину за потреби до лікаря-педіатра, мати дитини не зверталась до лікаря з приводу надання медичної допомоги, на прийомах і лікаря дитину не супроводжувала, в декларації як довірена особа не зазначена. Також надано довідку про те, що [PERSON] , [INFO] , навчається у Чаусівській гімназії у сьомому класі. Батько [PERSON] займається вихованням сина, мати участі у вихованні сина не приймає (довідка від 11.07.2024 року №01-20/86) (а.с. 16). Відповідно до висновку Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 28.02.2024 року №1217/3.1-25, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , а [INFO] доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Як вбачається із даного висновку, при прийнятті рішення було з`ясовано думку дитини, який вказав, зокрема, що не бачив матір майже рік, не бажає спілкуватись з мамою, у якої є інші діти. [PERSON] вказав, що мати почала писати сину повідомлення після подачі даного позову, переказала на його карту 1\~000,00 грн., які він витратив. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно\~з ч. 1\~ст.\~152\~СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1\~ст. 164 Сімейного кодексу України\~мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Згідно до\~ст. 165 Сімейного кодексу України\~право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Водночас ні позивач, ні його представник не змогли в судовому засіданні пояснити, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі"Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі"Хант проти України"). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України"). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України"). Застосування вказаних принципів в даній справі: чи здійснювалось втручання "згідно із законом". Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача "законом" Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що "основні інтереси дитини" є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад пункт 100 згадуваного вище рішення у справі "Мамчур проти України"). Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як матері дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України"). Далі продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуація в бік покращення "положення дитини" та сприятиме реалізації її інтересів. Суд розуміє можливе існування між сторонами неприязних відносин і в такій ситуації суд допускає, що можуть існувати проблеми у спілкуванні між матір`ю та сином, але дані обставини не повинні йти на шкоду дитині і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення матері батьківських прав. Важливим для суду є те, що позивач не звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав. Також суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, та вважає, що позбавляти батьківських прав відповідача відносно її сина є недоцільним. Вказаний висновок не є для суду беззаперечним доказом ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки досліджені докази вказують на зворотнє. Висновок органу опіки та піклування містить опис обставин, що батько дитини створив для сина належні умови для проживання, займається його вихованням, забезпечує освітою та за потреби супроводжує дитину, коли йому необхідна медична допомога. Твердження про ухилення матері від виконання обов`язків ґрунтуються лише на тому, що мати участі у вихованні сина не приймає (довідка з місця навчання) та не супроводжувала дитину у медичному закладі. Вказані обставини об`єктивно можливі, оскільки тривалий час мати та син проживають окремо, зважаючи на віддаленість один від одного (Київська та Миколаївська області). Окреме проживання відповідача об`єктивно ускладнює її спілкування з сином, в порівнянні з тим, коли б сторони проживали разом з їх сином однією сім`єю. Разом із тим, як пояснила відповідач, вона бажає приймати участь у житті сина, по можливості підтримує його фінансово, спілкується з ним у телефонному режимі, на підтвердження чого надала квитанції про переказ коштів на карту, яку надав сам [PERSON] та скрін-шоти з мобільного додатку про їх спілкування. З наданих відомостей слідує, що мати на син спілкувались у листопаді та грудні 2024 року, лютому 2025 року, відповідач перерахувала 500,00 грн. у грудні 2024 року та 2\~000,00 грн. у лютому 2025 року. Надані відомості не свідчать про системність їх спілкування та значної фінансової допомоги на постійній основі для забезпечення сина, але вказують на її бажання та факти участі у його житті. Окрім того, в судовому засіданні було заслухано думку дитини, який розповів, що проживає разом з татом. З мамою спілкується рідко за допомогою смс повідомлень. Зазначив, що мама неодноразово пропонувала йому приїхати до неї на проживання за кордон, але він не бажає цього, а тому відмовився. В подальшому хоче проживати разом з татом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і матері для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed