Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

06 січня 2025 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся прокурор в інтересах держави із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідачем, яка є громадянкою Російської Федерації, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №441001, виданого відділом земельних ресурсів у Добропільському районі Донецької області 26 вересня 2008 року, було набуто у приватну власність земельну ділянку із кадастровим номером 1422086600:01:000:0708, площа 2,534 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса розташування Донецька область, Добропільський район, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1120650514220. На підставі договору оренди земельної ділянки б/н від 27 жовтня 2016 року спірна земельна ділянка була передана в оренду ТОВ «Бета-Агро-Інвест» строком на 20 років. Вказана спірна земельна ділянка до теперішнього часу не відчужена відповідачем як того вимагає законодавство України. За таких обставин, а також приймаючи до уваги, що компетентний орган держави, яким є ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, не звертався до суду із аналогічним позовом і не планує через брак фінансування, прокурор звернувся до суду із даним позовом, в якому просив конфіскувати на користь держави вказану земельну ділянку, припинивши право власності відповідача на неї, а також визнати право власності на таку земельну ділянку за державою в особі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. Судові витрати по справі прокурор просив покласти на відповідача. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 січня 2025 року задоволено частково клопотання прокурора про забезпечення позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 06 травня 2025 року, постановленою без оформлення окремим документом, однак із зазначенням у протоколі судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Інші учасники справи повторно в судове засіданні не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, відповідач правом на подання відзиву не скористалась. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників справи, а також здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши прокурора та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 14 грудня 2016 року за відповідачем, яка є громадянкою Російської Федерації на той час і дотепер, здійснено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку із кадастровим номером 1422086600:01:000:0708, площа 2,534 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса розташування Донецька область, Добропільський район, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1120650514220. Підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем став Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №441001, виданий відділом земельних ресурсів у Добропільському районі Донецької області 26 вересня 2008 року на підставі розпорядження голови Добропільської районної державної адміністрації №241 від 11 червня 2007 року. Вказана земельна ділянка на підставі договору оренди земельної ділянки від 27 жовтня 2016 року відповідачем передано в оренду ТОВ «Бета-Агро-Інвест» строком на 20 років. Викладені обставини підтверджуються копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією державного акту на право власності на земельну ділянку, копією розпорядження голови районної державної адміністрації з додатком, копією договору оренди земельної ділянки, копією акту приймання-передачі в оренду земельної ділянки, копією додаткової угоди до договору оренди землі, копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копією листа ГУ ДМС України в Донецькій області. Також судом встановлено, що відповідач не має громадянства України, а спірну земельну ділянку не відчужила протягом року з моменту набуття права власності на неї і дотепер, що підтверджується копіями довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією листа ГУ ДМС України в Донецькій області. Також судом встановлено, що позивач із вищевказаного приводу до суду задля вирішення питання про конфіскацію спірної частки земельної ділянки, як і з будь-яким іншим позовом щодо спору сторін, не звертався, і не має таких планів, що підтверджується копією листування прокурора та позивача. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, ЗК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є правочини та інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно ст.81 ч.2 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Частиною 3 ст.81 ЗК України передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Положеннями ст.22 ч.5 ЗК України встановлено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст.130 ЗК України. В свою чергу, ч.ч.1, 2 ст.130 ЗК України передбачено, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Частиною 3 ст.130 ЗК України визначено, що порушення вимог частин першої і другої цієї статті є підставою для визнання правочину, за яким набувається право власності на земельну ділянку, недійсним, а також для конфіскації земельної ділянки. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 148 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути конфіскована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. За змістом ст.41 Конституції України, ст.354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Положеннями ст.84 ч.5 п.ґ) ЗК України визначено, що держава набуває право власності на землю у разі конфіскації земельної ділянки. Нормами ст.346 ч.1 п.п.3, 10 ЦК України, ст.140 ч.1 п.д), е), ст.143 ч.1 п.в) ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку припиняється у разі її конфіскації за рішенням суду. Також підставою припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених ЗК України. Згідно ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Частиною 1 ст.348 ЦК України передбачено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Одним із джерел доказів є письмові докази. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Конституція України (ст.13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України, нормами якого визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за законом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі №513/444/15-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду підтверджено заявлені прокурором в обґрунтування позову фактичні обставини, як то набуття відповідачем, який був на момент такого набуття і є наразі іноземцем, всупереч закону на підставі відповідного державного акту на право власності на земельну ділянку спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що зумовило виникнення у відповідача обов`язку відчужити таку спірну земельну ділянку протягом року з моменту набуття права власності на неї. Оскільки ж відповідач такого відчуження не здійснив у вказаний строк та дотепер, то така земельна ділянка підлягає конфіскації в нього на користь держави за рішенням суду. Відтак, позовні вимоги прокурора є правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому лише шляхом конфіскації земельної ділянки у власність держави. Частковість задоволення позовних вимог зумовлена тим, що за змістом наведених вище судом норм законодавства (ст.41 Конституції України, ст.ст.354, 346 ЦК України, ст.ст.84, 140, 143 ЗК України) конфіскація земельної ділянки сама по собі має наслідком набуття на неї державою права власності та припинення права власності особи, в якої її конфісковано. Відтак, позовні вимоги прокурора про визнання права власності за державою на спірну частку земельної ділянки та про припинення права власності на неї відповідача є зайвими та надмірними вимогами, а тому задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд вважає за необхідне відзначити, що конфіскація спірної земельної ділянки у власність держави не усуває необхідність виконання державою (її відповідним компетентним органом) вимог ч.4 ст.145 ЗК України, якщо для їх застосування є підстави. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial