Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

08.09.2021 поштовим зв`язком до суду надійшла позовна заява, в якій представник позивача - адвокат Князєв В.О. просив зобов`язати відповідача повернути позивачу в натурі майно позивача, а саме 24500 доларів США, набуте відповідачем за рахунок позивача без достатньої правової підстави та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 18000.00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.12.2006 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №12196-196/06Р, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 28500 доларів США, а позивач зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитним коштами. Відповідно до п.10.5 Договору він діє до повного погашення заборгованості позивачем. Позивач констатує, що предметом позову є вимога повернути відповідачем позивачу іноземну валюту - 24500 доларів США, отриманих відповідачем у позивача. Позивач заявляє, що підставою позову є порушення відповідачем законодавства України, що регулює готівковий оборот в іноземній валюті в Україні, результатом чого стало набуття Відповідачем у позивача без достатньої правової підстави 24500 доларів США, що є порушенням прав позивача і дає підстави застосувати до відповідача приписи ст. 1212, 1213 ЦК України. За період дії договору по теперішній час позивач сплатив відповідачу як повернення кредиту і як відсотки за користування кредитом у сумі 24500 доларів США. Позивач згідно п. 8 ч.3 ст. 175 ЦПК України зазначає такі докази безпідставності набуття Відповідачем у Позивача майна у розмірі 24500 доларів США. Ст. 192 ЦК України, яка встановлює, що законним платіжним засобом в України є гривня, встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в України у випадку і в порядку, встановлених законом: п.п. 7.13, 7.13 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (Затверджена Постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003 р. №1172/8493), яка встановлює порядок відкриття і використання рахунків у національній та іноземних валютах; п. 6.2 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.2007 року (зареєстровано в МЮУ 18.06.2007 року №656/13923), які встановлюють порядок використання в Україні готівкової іноземної валюти; п.п. 4.1-5.6 « Положення про організацію операційної діяльності в банках України» (Згідно Постанови правління НБУ від 18.06.2003 року № 254). П. 6.2 «Правил використання території України» затвердженої Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.200 року (зареєстровано в МЮУ 18.06.2007року Л2656/13923), які встановлюють порядок і використання в Україні готівкової іноземної валюти. З цього нормативного акту вбачається, що фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу випадках, передбачених підпунктами «а», «в», та «є» підпункту 6.1 глави 6 Правил, а саме: а) сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства У країни; в) сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; є) оплати товарів і послугу зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Цілком очевидно, що сплата відсотків в іноземній валюті за користування кредитом в іноземній валюті, а саме, у доларах США, повністю суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України». За таких обставин, виходить, що Відповідач отримав від Позивача, як сплату відсотків у доларах США за здійснені послуги по наданню кредиту в іноземній валюті без достатніх підстав, а сама, в порушення «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України». П.п. 7.13, 7.13 Інструкції «Про порядок відкриття, використання, закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (Затверджена Постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003 р. №117), яка встановлює порядок відкриття і використання рахунків у національній та іноземній валютах. Так, при наданні «Позичальнику» споживчих кредитів шляхом надання доларів США були порушені вимоги п. 7.12, та п. 7.13. Інструкції про порядок від використання і закриття рахунків у національній та іноземних валюта зарахування фізичним особам саме кредиту і саме в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника не передбачене законодавством України. Тобто, і тут цілком очевидно, що законодавством України не передбачено фізичній особі надання кредиту в іноземній валюті. Разом з тим, цілком очевидно і це вбачається з Виписки з рахунку № [NUMBER] на цей рахунок зараховував долари США не Відповідач, а Позивач. За таких обставин, виходить, що Відповідач отримав від Позивача, як сплату саме в доларах США за здійснені послуги по наданню кредиту в іноземній валюті без підстав, більш того в порушення не тільки «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» , але й з порушенням приписів п. 7.12, та п. 7.13. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземний валюті. Таким чином, Позивач вважає, що названі Позивачем докази доказують факт Відповідачем від Позивача 24500 доларів США, як сплату відсотків за користування іноземній валюті, а саме, в доларах, а також доказують, що Відповідач отримав від Позивача без належних правових підстав 24500 доларів США. Згідно приписам 1212 ЦК України Особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно. Від відповідача 12.11.2021 надійшов відзив на позов, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки спливу строків позовної давності до позовних вимог позивача. В обґрунтування зазначено наступне. 12.12.2006 між АКБ «Правекс Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «Правекс Банк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 12196-196/06Р, відповідно умов якого позивач надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 28 500 доларів США для споживчих цілей, а також з метою сплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна. З метою проведення реструктуризації простроченої заборгованості позичальника за кредитним договором від 12.12.2006 укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 12196-196/06Р від 23.12.2009. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору від 12.12.2006 кредит надається позичальникові строком з 12.12.2006 року до 12.12.2026 зі сплатою 12% річних. Пунктом 4.1. Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість щомісяця до 10-го числа наступного місяця включно відповідно до Графіку погашення кредиту, встановленого в додатку 2 до даного Договору. Відсотки за користування кредитом відповідно до пункту 4.2. Кредитного договору (з урахуванням змін) підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент припинення дії Кредитного договору, зазначеного в пункті 1.2. Кредитного договору. Крім того, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів позивача, як кредитодавця на випадок порушення зобов`язання між сторонами було укладено договір поруки № 12196-196/06Р від 12.12.2006 та договір іпотеки № 12196-196/06Р від 12.12.2006, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку банку належне йому на праві власності на нерухоме майно, а саме квартиру. Згідно п.1.1. договору поруки № 12196-196/06Р від 12.12.2006, поручитель в порядку та на умовах, передбачених даним договором зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання у повному обсязі зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 12196-196/06Р від 12.12.2006 та можливих змін та доповнень до нього, щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 12.12.2026 у розмірі 28 500 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості. На виконання умов договору банк перерахував відповідачу кредитні кошти у розмірі 28500 доларів США, тобто банком був виконаний обов`язок щодо надання грошових коштів у позику. [PERSON] свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконав у зв`язку з чим станом на 17.06.2015 у нього виникла заборгованість в сумі 31521,28 дол. США., яка складається з наступного: 23 904,29 - заборгованість за кредитом; 7 616,99 - заборгованість по процентам за користування кредитом. 28.08.2015 ПАТ «Правекс Банк» на адресу [PERSON] було направлено вимогу про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором 12196-196/06Р від 12.12.2006, однак вищевказана вимога виконана не була. 20.10.2015 ПАТ «Правекс Банк» на адресу [PERSON] було направлено вимогу про дострокове здійснення внесків за кредитним договором 12196-196/06Р від 12.12.2006, однак ця вимога також виконана не була. 23.08.2017 заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області у справі № 636/1090/16-ц стягнуто солідарно на користь АТ «Правекс Банк» із [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 521,28 доларів США. та судовий збір. Рішення не оскаржувалось сторонами та, відповідно, набрало законної сили. На підставі заочного рішення видано виконавчі листи, які банком були пред`явлені до виконання. 12.08.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. розглянуто заяву АТ "Правекс Банк" про примусове виконання виконавчого листа № 636/1090/16-ц виданого 01.06.2020 Чугуївським міським судом Харківської області та відкрито виконавче провадження № 62803014. Наразі дане виконавче провадження відкрите. Аргументуючи позовні вимоги, доводи позивача зводяться до того, що законодавством України не передбачено видача кредиту в іноземній валюті, з приводу чого зазначено наступне. До підписання договору, позивач мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договір був підписаний та виконувався сторонами, у тому числі і позивачем. Позивач не звертався до відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для нього умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. З огляду на вищевикладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялись у формі, встановленій законом; оспорюванні пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Не заслуговують уваги твердження позивача відображені в позовній заяві з приводу надання кредиту в іноземній валюті. Так, ПАТ КБ «Правекс-Банк» зареєстровано в ЄДРПОУ: 14360920, є юридичною особою, має статут, свідоцтво про реєстрацію, банківську ліцензію та генеральну ліцензію на право надання банківських послуг. Національним Банком України видана 03.12.2001 року АКТ «Правекс-Банк» Банківська ліцензія № 7, згідно з якою він мав право здійснювати операції з валютними коштами. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи її еквівалент. Відповідно до п.1 ч.2 ст.47, ч.1 ст.49 даного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати кредитні операції з валютними цінностями. З цього випливає, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії для здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювані операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14 жовтня 2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Тобто, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Така ліцензія наявна у відповідача, як і дозвіл на здійснення валютних операцій. ПАТ КБ «Правекс-Банк» 03.12.2001 року отримав ліцензію № 7 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки». Крім того, 03.12.2001 року ПАТ КБ «Правекс Банк» отримав Дозвіл № 7 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки», зокрема операції з валютними коштами. Щодо пропуску строку позовної давності позивачем представник відповідача зазначив наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Підставою подачі позовної заяви є те, що відповідач не мав права видавати кредит в іноземній валюті. Із врахуванням обставин, які склались, позивач про порушення свого права дізнався 12.12.2006 року, тобто тоді, коли було укладено Кредитний договір та договір іпотеки, видано кредитні кошти в іноземній валюті. Разом з тим, з позовною заявою до суду про визнання кредитного договору недійсним позивач звернулася лише в 2021 році, пропустивши таким чином визначений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності на 15 років. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із системного аналізу вищезазначеного вбачається, що позивач отримав від відповідача кредитні кошти на підставі кредитного договору, які не повернув в порушення умов договору. Більш того, як позивач так і відповідач звертають увагу на невиконане рішення суду про стягнення боргу, предметом розгляду якого було неналежне виконання кредитного договору № 12196-196/06Р позичальником та стягнення боргу. В даному випадку, всі обставини з приводу укладення кредитного договору, видачі кредиту та неповернення останнього позичальником встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, а тому, відповідні обставини не підлягають доказуванню в розумінні ч. 4 ст. 185 ЦПК України. 24.03.2025 через систему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Князєв В.О. надав до суду письмові пояснення в яких зазначено наступне. Позивач цілком згоден з тим, що Договірний характер правовідносин Позивача і Відповідача виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок, про те, що Договірний характер правовідносин Позивача і Відповідача виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України вбачається в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17. Так, стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правової підстави передачі коштів у момент їх передачі немає, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Права позивача підлягають захисту шляхом пред`явлення позову у порядку статті 216 ЦК України про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а стаття 1212 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. З постанови Великої Палати Верховного Суду України (справа № 904/5726/19) вбачається, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. «…6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Таким чином, у такий ситуації істотне значення у цій справі має факт встановлення судом фактичних обставин справи, а саме, установлення факту використання готівкової іноземної валюти для оплати фінансових послуг Відповідача за користування кредитом в іноземній валюті. З матеріалів справи, вбачається, що факт оплати готівковою іноземною валютою фінансових послуг за користування кредитом є доведеним. Відповідач, в свою чергу не надав суду жодних доказів на доведення обставин, щодо несуперечності законодавству України умови договору про сплату відсотків за користування кредитом готівковою іноземною валютою. Таким чином, цілком очевидно, що при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Фактичні обставини, предмет і підстави позову 12.12.2006 року між Позивачем - та Відповідачем було укладено кредитний договір № 12196-196/06Р. Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язався надати Позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 28500 доларів США, а Позивач зобов`язався повернути Відповідачу кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у порядку, що визначений Договором. Відповідно до п. 10.5. Договору він діє до повного погашення заборгованості Позивачем. За таких обставин строк позовної давності по цьому Договору не закінчився. Позивач констатує, що предметом позову є вимога повернути Відповідачем Позивачу іноземну валюту - 24500 доларів США, отриманих Відповідачем у Позивача. Позивач заявляє, що Підставою позову є порушення Відповідачем законодавства України, що регулює готівковий оборот в іноземній валюті в Україні, результатом чого стало набуття Відповідачем у Позивача без достатньої правової підстави 24500 доларів США, що є порушенням прав Позивача і дає підстави застосувати до Відповідача приписи ст.. 1212, 1213 ЦК України. За період дії Договору по теперішній час Позивач сплатив Відповідачу як повернення кредиту і як відсотки за користування кредитом у сумі 24500 доларів США. Докази набуття Відповідачем від Позивача як повернення кредиту в доларах США і докази набуття Відповідачем 24500 доларів США від Позивача у якості сплати відсотків за користування кредитом. Позивач, згідно п. 8) ч.3 ст. 175 ЦПК України зазначає такі докази своїх вимог: виписка з позичкового (кредитного) рахунку, який мав бути відкритий для Позивав Відповідачем, яка згідно нормативних приписів НБУ, має містити в собі інформацію про дату кількість зарахування на цей рахунок доларів США, інформацію про повернення кредиту сплату відсотків за користування кредитом, а також і інформацію про дату і кількість зняття іноземної валюти з цього рахунку; виписка з рахунку № [NUMBER] , який зазначено у Заяві № 1 на видачу готівки від 13.12.2006; заява №1 на видачу готівки від 13.12.2006 року, валютний меморіальний ордер (це документ Відповідача, який підтверджує факт касової операції по наданню 13.12.2006 Позивачу з каси Відповідача готівкою 28500 доларів США, який має містити особистий підпис головного бухгалтера Відповідача); протокол засідання кредитного комітету Відповідача, де прийняте рішення про надання Позивачу кредиту у сумі 28500 доларів США. Позивач має копії наступних документів, які вважає доказами своїх вимог: Заява №1 на видачу готівки від 13.12.2006. У Позивача відсутні документи, які Позивач вважає доказами своїх вимог, а саме: виписка з позичкового рахунку, який мав бути відкритий для Позивача Відповідачем, виписка з рахунку № [NUMBER] , валютний меморіальний ордер, протокол засідання кредитного комітету Відповідача (вказані докази є документами Відповідача і відсутні у Позивача і він не має доступу до цих документів, які він вважає доказами по цьому позову). Докази безпідставності набуття Відповідачем у Позивача іноземної валюти в розмірі 24500 доларів США, як докази підстави для позову. Позивач згідно п. 8) ч.3 ст. 175 ЦПК України зазначає такі докази безпідставності набуття Відповідачем у Позивача майна у розмірі 24500 доларів США. Ст. 192 ЦК України, яка встановлює, що законним платіжним засобом в України є гривня, встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в України у випадку і в порядку, встановлених законом. Пункти 7.13, 7.13 Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (Затверджена Постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003 р. №1172/8493), яка встановлює порядок відкриття і використання рахунків у національній та іноземних валютах. Пункт 6.2 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.2007 року (зареєстровано в МЮУ 18.06.2007 року №656/13923), які встановлюють порядок використання Україні готівкової іноземної в валюти. Пункт 4.1-5.6 « Положення про організацію операційної діяльності в банках України» (Згідно Постанови правління НБУ від 18.06.2003 року № 254). Доводи Позивача щодо предмету і підстав позову і щодо доказів позову. Пункт 6.2 «Правил використання території України» затвердженої Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.200 року (зареєстровано в МЮУ 18.06.2007року №656/13923), які встановлюють порядок використання в Україні готівкової іноземної валюти. З цього нормативного акту вбачається, що фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу випадках, передбачених підпунктами «а», «в», та «є» підпункту 6.1 глави 6 Правил, а сам а) сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства У країни; в) сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; є) оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Цілком очевидно, що сплата відсотків в іноземній валюті за користування кредитом в іноземній валюті, а саме, у доларах США, повністю суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України». За таких обставин, виходить, що Відповідач отримав від Позивача, як сплату відсотків у доларах США за здійснені послуги по наданню кредиту в іноземній валюті без наш підстав, а сама, в порушення «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України». Довід 2, Пункти 7.13, 7.13 Інструкції «Про порядок відкриття, використання, закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (Затверджена Постановою правління НБУ №492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ 17.12.2003 р. №117, яка встановлює порядок відкриття і використання рахунків у національній та іноземній валютах. Так, при наданні «Позичальнику» споживчих кредитів шляхом надання доларів США були порушені вимоги п. 7.12, та п. 7.13. Інструкції про порядок від використання і закриття рахунків у національній та іноземних валюта зарахування фізичним особам саме кредиту і саме в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника не передбачене законодавством України. Згідно приписів п. 7.12 названої інструкції іноземну валюту можливо було тільки купити у банка за гроші Позивача. Тобто, і тут цілком очевидно, що законодавством України не передбачено фізичній особі надання кредиту в іноземній валюті. Разом з тим, цілком очевидно і це вбачається з Виписки з рахунку № [NUMBER] на цей рахунок зараховував долари США не Відповідач, а Позивач. За таких обставин, виходить, що Відповідач отримав від Позивача, як сплату саме в доларах США за здійснені послуги по наданню кредиту в іноземній валюті без підстав, більш того в порушення не тільки «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» , але й з порушенням приписів п. 7.12, та п. 7.13. названої Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземний валюті. Таким чином, Позивач стверджує, що названі Позивачем докази доказують факт отримання Відповідачем від Позивача 24500 доларів США, як сплату відсотків за користування іноземній валюті, а саме, в доларах. З огляду на викладене, просить кваліфікувати, як недійсний, кредитний договір № 12196-196/06Р між Позивачем і Відповідачем від 12.12.2006 року; застосувати приписи ст. 216 ЦК України; стягнути з Відповідача витрати Позивача на правову допомогу у розмірі 18000 грн. 03.04.2025 через систему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Князєв В.О. подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив наступне. Позивач цілком згоден з тим, що Договірний характер правовідносин Позивача і Відповідача виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок, про то, що Договірний характер правовідносин Позивача і Відповідача виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України вбачається в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17. Так, стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Якщо договір між сторонами не був укладений, тобто не було правової підстави передачі коштів у момент їх передачі, то до таких правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Але цілком очевидно, що договір кредиту між Позивачем і Відповідачем був укладений. Права позивача підлягають захисту шляхом пред`явлення позову у порядку статті 216 ЦК України про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а стаття 1212 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. З постанови Великої Палати Верховного Суду України по справі № 904/5726/19 вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, що встановлені під час розгляду справи, та на суд покладено обов`язок визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Це підтверджується наступним: «…6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Таким чином, у такий ситуації істотне значення для прийняття правильного рішення у цій справі має факт встановлення судом наступних фактичних обставин справи, а саме, установлення факту надання Позивачу - фізичній особі готівкою кредиту в іноземній валюті, установлення факту повернення Позивачем кредитних коштів (тіло кредиту), встановлення факту використання готівкової іноземної валюти для оплати фінансових послуг Відповідача за користування кредитом в іноземній валюті. Позивач заявляє, що з матеріалів справи, вбачається, що факт оплати готівковою іноземною валютою фінансових послуг за користування кредитом є доведеним. Відповідач, в свою чергу не надав суду жодних доказів на доведення обставин, щодо несуперечності законодавству України умов договору про надання Позивачу - фізичній особі готівкою кредиту в іноземній валюті, умов договору про повернення Позивачем кредитних коштів (тіло кредиту), умов договору про використання готівкової для оплати фінансових послуг. іноземної валюти. Таким чином, цілком очевидно, що при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. 12.12.2006 року між Позивачем - та Відповідачем було укладено кредитний договір № 12196-196/06Р надалі - Договір. Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язався надати Позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 28500 доларів США, а Позивач зобов`язався повернути Відповідачу кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у порядку, що визначений Договором. Відповідно до п. 10.5. Договору він діє до повного погашення заборгованості Позивачем. За таких обставин строк позовної давності по цьому Договору не закінчився. П Позивач констатує, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду України, що викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 і правової позиції, що викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України, Справа № 904/5726/19 предметом позову по цій справі повинно було бути визнання недійсним цього договору по всім умовам договору, і перш за все, визнання недійсним в частині умов сплати відсотків за користування кредитом і застосування правових наслідків недійсності цього договору, що передбачені ст. 216 ЦК України, а саме повернення Відповідачем Позивачу іноземної валюти - 24500 доларів США, отриманих Відповідачем у Позивача. Позивач заявляє, що Підставою позову є порушення Відповідачем законодавства України, що регулює готівковий оборот в іноземній валюті в Україні, результатом чого стало оплата Позивачем відсотків в іноземній валюті за користування кредитом в розмірі 24500 доларів США, що є порушенням прав Позивача і дає підстави застосувати до Відповідача приписи ст.. 216 ЦК України. Пункт 6.2 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», що затверджена Постановою Правління НБУ №200 від 30.05.200 року (зареєстровано в МЮУ 18.06.2007року №656/13923), які встановлюють порядок використання в Україні готівкової іноземної валюти. З цього нормативного акту вбачається, що фізичні особи резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу випадках, передбачених підпунктами «а», «в», та «є» підпункту 6.1 глави 6 Правил, а саме: а) сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства У країни; в) сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; є) оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Цілком очевидно, що сплата відсотків в іноземній валюті за користування кредитом в іноземній валюті, а саме, у доларах США, повністю суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України». Таким чином, Позивач стверджує, що названі Позивачем докази доказують факт отримання Відповідачем від Позивача 24500 доларів США, як сплату відсотків за користування кредитом в іноземній валюті, а саме, в доларах США. Отже, згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду України по Справі № 904/5726/19 обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Суд зазначає, що в судовому засіданні 07.08.2025, на запитання суду представник позивача повідомив, що за своїм процесуальним змістом письмові пояснення від 24.03.2025 та 03.04.2025 є фактично заявою про зміну предмету позову, оскільки в позовній заяві від 03.09.2021, яка надійшла до суду 08.09.2021, представник позивача просив повернути кошти у сумі 24500 доларів США, отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а у письмових поясненнях від 24.03.2025 зазначено прохання про кваліфікацію, як недійсного, кредитного договору № 12196-196/06Р між Позивачем і Відповідачем від 12.12.2006 року; застосування приписів ст. 216 ЦК України. Разом із тим, на питання суду адвокат Князєв В.О. зазначив, що позивач дещо помилявся, та вказані пояснення не є заявою про зміну предмету позову, а є саме письмовими поясненнями. Крім того представник позивача зазначив, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду України у справі № 904/5726/19 саме суд повинен вирішити, які норми права необхідно застосувати до правовідносин сторін, і якщо судом буде виявлено, що позивач обрав невірний спосіб захисту, то обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Щодо посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду України у справі № 904/5726/19 від 15.06.2021, суд зазначає, що у вказаному процесуальному рішенні зазначено: «6.54. У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 162 ГПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. 6.55. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. 6.58. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.» При цьому суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, відповідно до законодавства та у зазначеній правовій позиції Верхового суду, враховуючи принцип диспозитивності, суд не може вийти за межі заявлених вимог та/або самостійно їх змінити. Згідно ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Так суд зазначає, що провадження у справі відкрито 13.09.2021, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.11.2024 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду. 24.03.2025 представником позивача заявлено письмові пояснення, в яких зазначено, що суд зобов`язаний визначити правову природу взаємовідносин сторін та кваліфікувати кредитний договір як недійсний. На підставі викладеного в судовому засіданні 07.08.2025 письмові пояснення (фактично - заяву про зміну предмета позову) від 24.03.2025 залишено без розгляду на підставі ч.3 ст. 49 ЦПК України. Таким чином, суд розглядає позовні вимоги [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зазначив, що кредитний договір № 12196-196/06Р, укладений між Позивачем і Відповідачем від 12.12.2006, є недійсним в силу порушення відповідачем вимог законодавства щодо використання іноземної валюти, а отже отримані відповідачем від відповідача грошові кошти у розмірі 24500 доларі США отримані без достатньої правової підставі відповідно до положень ст. 216 ЦК України. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила врахувати доводи, зазначені у відзиві на позов та відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12.12.2006 між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №12196-196/06Р (копія т.1 а.с.6-8), згідно якого банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 28500.00 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно договорів страхування нерухомого майна; кредит надається з 12.12.2006 по 12.12.2026 зі сплатою 12 % річних; в кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань розмір відсоткової ставки збільшується на 1 % річних; видачі кредиту здійснюється шляхом видачі готівкових коштів з каси банку; передбачено забезпечення погашення заборгованості по кредиту у вигляді передачі майна - квартири в іпотеку. Договором також передбачено умови погашення заборгованості та сплата відсотків, зобов`язання сторін, права сторін, відповідальність сторін, особливі умови. З наданої копії вбачаються ознаки власноручних підписів сторін. Крім того наявна власноручна розписка позичальника наступного змісту: «Даний договір підписано мною, [PERSON] , власноручно своїм підписом підтверджую даним ознайомлення з усіма зборами, відсотками, тарифами, поясненнями або іншими елементами вартості кредиту, які я повинен сплатити по даному договору, згідно ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-ХІІ). Один із оригіналів даного договору мною підписано особисто. підпис». Надано до суду копію заяви на видачу готівки №1 від 13.12.2006 (т.1 а.с.11), в якій зазначено наступне: отримувач: [PERSON] , назва валюти: USD долар США, сума: 28500.00 USD, еквівалент у гривнях: 143925.00, призначення платежу: кредит видано згідно розпорядження від 13.12.2006 по договору 12196-196/06Р від 12.12.2006, укладеного з г-ном [PERSON] », пред`явлений документ: паспорт реквізити паспорта громадянина України, наявні ознаки підписів бухгалтера, контролера, касира, отримувача. Згідно копії заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23.08.2017 по справі №636/1090/16-ц, яке набрало законної сили 29.01.2018 (т.1 а.с.9-10), з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто на користь ПАТ «ПравексБанк» заборгованість за кредитним договором №12196-196/06Р від 12.12.2006 у розмірі 31521.28 доларів США, що станом на 23.08.2017 складає 802216.58 грн., та судовий збір у розмірі 10858.05 грн. На підставі вказаного рішення 01.06.2020 видано виконавчі листи (копія т.1 а.с.44-45, 46-47, 48-48а, 49-50) 12.08.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження №62803014 (копія постанови про відкриття провадження т.1 а.с.42-43) з примусового виконання виконавчого листа №636/1090/16-ц, виданого 01.06.2020, щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ПравексБанк» заборгованість за кредитним договором №12196-196/06Р від 12.12.2006 у розмірі 31521.28 доларів США, що станом на 23.08.2017 складає 802216.58 грн. Вказане провадження відкрите (результат пошуку ВПА в АСВП т.3 а.с.167). На виконання ухвали суду від 04.11.2021 про витребування документів до суду надано: - копії виписки по договору №12196-196/06Р від 12.12.2006 (т.2 а.с.13-298), з якої вбачається перерахування грошових коштів 13.12.2006 у розмірі 28500 доларів США, погашення кредитної заборгованості, прострочена позикова заборгованість, згортання залишків за рахунками у зв`язку з міграцією, нарахування відсотків, коррект.проводки, погашення нарахованих відсотків тощо; - копію акту про виділення на знищення документів і справ №8 від 01.02.2012 (т.2 а.с.8-9), згідно якого знищено у зв`язку зі спливом строків зберігання наступні документи відділення «Харківська обласна дирекція» ПАТ КБ «Правекс-Банк»: касові документи дня відділень та філії в національній валюті та іноземній валюті за 2006 рік; меморіальні документи дня відділень та філії в національній валюті та іноземній валюті за 2006 рік, документи відділень та філії по операціям в системі Правекс-Телеграф за 2006 рік, документи по споживчому кредитуванню, кредити за якими погашено протягом 2006 року, платіжні доручення, реєстри в іноземній валюті за 1994-2000 роки, документи по внутрішньобанківським операціям за 2005-2006 роки; - копію протоколу №4274 засідання кредитного комітету від 12.12.2006 (т.2 а.с.5-7), на якому прийнято рішення про видачу [PERSON] в рахунок ліміту, встановленого Харківському філіалу, в сумі 28500 доларів США на строком 20 років з відсотковою ставкою 12 % річних; прийняття в іпотеку трикімнатної квартири [ADDRESS] ; - витяг від 03.05.2024 з розпорядження від 13.12.2006 (т.3 а.с.105), згідно якого згідно кредитного договору №12196-196/06Р від 12.12.2006: відкрити рахунок [NUMBER] (840), відкрити кредитний рахунок № [NUMBER] (840) на ім`я [PERSON] , відсоткова ставка 12; віднести на рахунок 91291121961966 суму 28500.00 доларів США; - витяг від 03.05.2024 з розпорядження від 13.12.2006 (т.3 ас.106), згідно якого перерахувати з кредитного рахунку на рахунок через ОПЕРу АТ «Правекс Банк» суму в розмірі 28500.00 доларів СЧША, списати з рахунку суму 28500.00 доларів США. За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення усієї суми кредиту. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З положень частини 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України вбачається, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування»(далі також -Закон України № 1734-VIII), який набрав чинності 10 червня 2017 року. За статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України № 1734-VIII. Згідно з ч.ч.1-4 ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ст. 1213 ЦК України Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює професійну діяльність на ринках капіталу на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. До банківських послуг належать: 1) залучення коштів та банківських металів, що підлягають поверненню, від необмеженого кола осіб; 2) відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); 3) надання коштів та банківських металів у кредит за рахунок залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від власного імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Банк має право надавати також такі фінансові послуги: 1) фінансовий лізинг; 2) факторинг; 3) надання гарантій; 4) торгівля валютними цінностями; 5) фінансові послуги, що надаються в межах професійної діяльності на ринках капіталу, передбачених частиною другою статті 41 Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки"; 6) фінансові платіжні послуги. Банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) фінансові послуги, у тому числі шляхом укладення з комерційними агентами агентських договорів. Перелік фінансових послуг, які банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) шляхом укладення агентських договорів, визначається Національним банком України. Банк зобов`язаний повідомити Національний банк України про укладені ним агентські договори у порядку, встановленому законодавством України. Національний банк України веде реєстр комерційних агентів банків та встановлює вимоги до них. Комерційний агент має право надавати фінансові послуги від імені банку після внесення відомостей про такого комерційного агента до відповідного реєстру, який веде Національний банк України. Національний банк України встановлює вимоги до комерційних агентів. Банк має право укладати агентський договір з особою, яка відповідає встановленим Національним банком України вимогам. Банк надає фізичним та юридичним особам послуги з торгівлі валютними цінностями у готівковій формі та безготівковій формі з одночасним зарахуванням валютних цінностей на їхні рахунки відповідно до Закону України "Про валюту і валютні операції". Банк, крім надання фінансових послуг, має право здійснювати також діяльність щодо: 4) зберігання цінностей (у тому числі щодо обліку і зберігання цінних паперів та інших коштовностей, конфіскованих (заарештованих) на користь держави та/або визнаних безхазяйними) або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа; 5) здійснення операцій з готівкою, інкасації коштів та перевезення валютних цінностей; 7) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг; 8) надання послуг адміністратора за випуском облігацій відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки". Банк має право надавати платіжні послуги відповідно до Закону України "Про платіжні послуги" з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України, що регулюють діяльність банків. Банк має право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. Банк має право розпочати новий вид діяльності або надання нового виду фінансових послуг (крім банківських) за умови виконання встановлених Національним банком України вимог щодо цього виду діяльності або послуги, якщо такі передбачені. Банк зобов`язаний повідомити Національний банк України про початок нового виду діяльності або надання нового виду фінансових послуг (крім банківських) у випадках, згідно з вимогами та в порядку, встановленими Національним банком України. Національний банк України з метою захисту прав вкладників та інших кредиторів має право встановлювати додаткові вимоги, включаючи вимоги щодо підвищення рівня регулятивного капіталу банку чи інших пруденційних нормативів, щодо певного виду діяльності та надання фінансових послуг, які має право здійснювати банк. Банк зобов`язаний під час розкриття інформації про процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги споживачам фінансових послуг дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч.ч.2,3 ст.77 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. Порядок відкликання банківської ліцензії у банку, що ліквідується за ініціативою власників, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України. Згідно п.4 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про валюту і валютні операції» валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали. Згідно п.5 ч.1 ст. 1ЗУ «Про валюту і валютні операції» до іноземної валюти належать: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. Згідно п.11 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про валюті і валютні операції» торгівля валютними цінностями - операції з купівлі, продажу або обміну валютних цінностей, що здійснюються як у готівковій формі (для банківських металів - із фізичною поставкою), так і безготівковій формі (для банківських металів - без фізичної поставки). Згідно п.14 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про валюту і валютні операції» уповноважені установи - банки, небанківські фінансові установи та оператори поштового зв`язку, які отримали ліцензію Національного банку України згідно з цим Законом. Згідно ч.2-4 ст. 5 ЗУ «Про валюту і валютні операції» усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні, крім розрахунків за: 1) операціями зі здійснення іноземних інвестицій та повернення іноземному інвестору прибутків, доходів (у тому числі дивідендів) та інших коштів, одержаних на законних підставах у результаті здійснення іноземних інвестицій; 2) операціями банків з надання банківських та інших фінансових послуг на підставі банківської ліцензії; 3) операціями з надання фінансових послуг, визначених пунктами 1-5 частини другої та частиною третьою статті 9 цього Закону, що надаються небанківськими фінансовими установами та операторами поштового зв`язку, які мають ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій; 4) операціями з розміщення, виплати грошового доходу та погашення облігацій, казначейських зобов`язань України, номінованих в іноземній валюті, якщо це передбачено проспектом цінних паперів (умовами їх розміщення); 5) операціями з купівлі-продажу державних цінних паперів, номінованих в іноземній валюті, якщо ініціатором або отримувачем за такою валютною операцією є банк; 6) іншими операціями, визначеними Митним кодексом України та (або) нормативно-правовими актами Національного банку України. Розрахунки за операціями, визначеними цією частиною, можуть проводитися в іноземній валюті, у гривні, а також у банківських металах. Сплата комісії, інших платежів за здійснення операцій, визначених пунктами 1-6 частини другої цієї статті, здійснюється виключно у гривні, крім розрахунків зі сплати процентів (відсотків) за депозитами або кредитами (позиками), що можуть проводитися в іноземній валюті, банківських металах та у гривні. Порядок проведення розрахунків за валютними операціями визначається Національним банком України. Згідно ч.1 ст. 9 ЗУ «Про валюту і валютні операції» банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Так чудом встановлено, що ПАТ КБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків є АТ «Правекс-Банк», 03.12.2001 отримано банківську ліцензію № 7 (яка в подальшому перевидана 30.09.2009, 10.10.2011, 18.04.2018), яка дозволяє в т.ч. проводити наступні операції: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; ведення кореспондентських рахунків банків (нерезидентів) у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій за ними. 8 Відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; торгівля іноземною валютою на валютному ринку України (за винятком валютно-обмінних операцій); торгівля іноземною валютою на міжнародних ринках (інформація з веб-сайту НБУ т.3 а.с.168-173). Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом встановлено, що заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 23.08.2017 по справі №636/1090/16-ц, яке набрало законної сили 29.01.2018, з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто на користь ПАТ «ПравексБанк» заборгованість за кредитним договором №12196-196/06Р від 12.12.2006 у розмірі 31521.28 доларів США, що станом на 23.08.2017 складає 802216.58 грн., та судовий збір у розмірі 10858.05 грн.; видано виконавчі листи, які пред`явлено до виконання, виконавче провадження не завершено. Таким чином, судом встановлено, що кредитний договір №12196-196/06Р від 12.12.2006, укладений між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] не визнано в передбаченому законом порядку недійсним та/або нікчемним, не розірвано, сторони свої зобов`язання з договором виконували. Щодо посилання представника позивача на положення Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 № 492, суд зазначає наступне. Станом на день розгляду справи (07.08.2025) вказана постанова втратила чинність на підставі постанови правління НБУ від 13.06.2022 № 118 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких нормативно-правових актів Національного банку України». Згідно п.п.1,2 Інструкції Ця Інструкція розроблена відповідно до Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про валюту і валютні операції", іншого законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України (далі - Національний банк). Інструкція регулює: 1) порядок відкриття та закриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки) поточних, вкладних (депозитних) рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) клієнтів банків; 2) порядок відкриття та закриття банками кореспондентських рахунків банкам (резидентам і нерезидентам), філіям іноземних банків; 3) особливості здійснення операцій за окремими рахунками клієнтів, що відкриваються відповідно до законів України. Порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам передбачено розділом ІХ Інструкції (з п.103 по п.108): 103. Банк відкриває вкладний (депозитний) рахунок фізичній особі, яка не має рахунків у цьому банку, у такому порядку: 1) фізична особа має пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізична особа - резидент додатково має пред`явити документ, виданий контролюючим органом, що засвідчує реєстрацію фізичної особи - резидента в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; 2) фізична особа, яка займається підприємницькою діяльністю та/або незалежною професійною діяльністю, зобов`язана повідомити банк про свій статус підприємця або особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, у письмовій формі в порядку, визначеному внутрішніми документами банку. Між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу. Фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок. Банк видає фізичній особі на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок документ згідно з внутрішніми документами банку. Відкриття вкладного (депозитного) рахунку фізичній особі / неповнолітній особі, яка вже має в цьому банку рахунок, ідентифікована та верифікована банком і сформована справа з юридичного оформлення рахунку, здійснюється на підставі договору банківського вкладу за умови пред`явлення цією фізичною особою паспорта або іншого документа, що посвідчує особу. 104. Банк відкриває вкладні (депозитні) рахунки на ім`я малолітніх осіб (дітей, які не досягли 14 років) за зверненням їх законних представників [батьків (усиновлювачів) або опікунів] у порядку, установленому цією Інструкцією для відкриття поточних рахунків на ім`я малолітніх осіб, а за зверненням інших осіб - у порядку, установленому цією Інструкцією для відкриття вкладних (депозитних) рахунків на користь третіх осіб. Коштами, унесеними на вкладний (депозитний) рахунок, відкритий на ім`я малолітньої особи, розпоряджаються її законні представники - батьки (усиновителі) або опікуни. Законний представник малолітньої особи може розпоряджатися рахунком, відкритим на ім`я малолітньої особи іншою особою, після пред`явлення ним документів, які дають змогу банку ідентифікувати і верифікувати його та ідентифікувати малолітню особу. Опікун додатково має пред`явити документ, що підтверджує статус законного представника малолітньої особи. 105. Банк відкриває вкладний (депозитний) рахунок неповнолітній особі віком від 14 до 18 років, яка не має рахунків у цьому банку, у порядку, визначеному в пункті 103 розділу IX цієї Інструкції. Неповнолітня особа має право самостійно розпоряджатися внесеними нею коштами на відкритий нею вкладний (депозитний) рахунок. Коштами, унесеними на вкладний (депозитний) рахунок неповнолітньої особи будь-якою іншою особою, розпоряджається неповнолітня особа за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновителів) або піклувальників. 106. Фізична особа може відкрити вкладний (депозитний) рахунок на користь третьої особи шляхом укладення договору банківського вкладу за умови пред`явлення особою, яка відкриває рахунок, паспорта або іншого документа, що посвідчує особу. Фізична особа - резидент додатково пред`являє документ, виданий контролюючим органом, що засвідчує її реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. Особа, на користь якої відкрито вкладний (депозитний) рахунок, набуває права вкладника з моменту пред`явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами. Право вимоги на вклад належить особі, яка відкрила вкладний (депозитний) рахунок, до набуття особою, на користь якої відкрито вкладний (депозитний) рахунок, прав вкладника. Особа, яка уклала договір банківського вкладу та відкрила вкладний (депозитний) рахунок на користь третьої особи, має право вимагати повернення вкладу або перевести його на своє ім`я шляхом укладення додаткової угоди або нового договору банківського вкладу і відкриття нового вкладного (депозитного) рахунку, якщо особа, на користь якої відкрито вкладний (депозитний) рахунок, відмовилася від вкладу. 107. Відкриття вкладного (депозитного) рахунку однією фізичною особою на ім`я іншої фізичної особи може здійснюватися на підставі довіреності, засвідченої в установленому законодавством України порядку, або уповноваженим працівником банку. Відкриття вкладного (депозитного) рахунку однією фізичною особою іншій особі на підставі довіреності здійснюється в такому порядку. Довірена особа має: 1) пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізична особа - резидент додатково має пред`явити документ, виданий контролюючим органом, що засвідчує її реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; 2) подати довіреність (або копію довіреності), засвідчену в установленому законодавством України порядку (крім довіреності, яка засвідчена уповноваженим працівником банку та зберігається у справі з юридичного оформлення рахунку). Довіреність має містити інформацію, яка дає змогу банку ідентифікувати особу, на ім`я якої відкривається рахунок. Довірена особа має додатково подати копію документа, виданого контролюючим органом, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків фізичної особи, на ім`я якої відкривається рахунок, засвідчену в установленому законодавством України порядку або уповноваженим працівником банку, якщо рахунок відкривається на ім`я фізичної особи - резидента і в довіреності не зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - резидента, на ім`я якої відкривається рахунок. Власник рахунку під час першого звернення до банку з метою використання коштів за рахунком має пред`явити паспорт або інший документ, що посвідчує особу. Фізична особа - резидент додатково має пред`явити документ, виданий контролюючим органом, що засвідчує її реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. Уповноважений працівник банку здійснює верифікацію фізичної особи - власника рахунку відповідно до законодавства з питань фінансового моніторингу. 108. Банк відкриває пенсійні депозитні рахунки фізичним особам у порядку, установленому розділом IX цієї Інструкції. Банки можуть залучати кошти фізичних осіб на пенсійні депозитні рахунки лише в межах суми, визначеної для відшкодування вкладів Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, що встановлюється згідно із законодавством України. Інші особливості залучення банками коштів на ці рахунки визначаються договором банківського вкладу. У п.7 Інструкції зазначено наступне: 1) Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. 2) Договір банківського рахунку, договір банківського вкладу та договір рахунку умовного зберігання (ескроу) укладаються між банком та клієнтом з урахуванням вимог, визначених Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". 3) Договір, який укладається банком з клієнтом - фізичною особою, може бути підписаний фізичною особою цифровим власноручним підписом. 4) Текст заяви про відкриття поточного рахунку, рахунку умовного зберігання (ескроу) може бути зазначений у договорі банківського рахунку, договорі рахунку умовного зберігання (ескроу) у довільній формі, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції. 5) Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею відповідного документа або ощадного (депозитного) сертифіката. п.7.12, п.7.13 у вказаній Інструкції взагалі відсутні. Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені постановою Правління НБУ від 30.05.2007 N 200, на які посилається представник позивача у позовній заяві, втратили чинність на підставі постанови правління НБУ від 05.02.2019 № 31 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких нормативно-правових актів Національного банку України». П.6.2 Порядку передбачає, що Фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а" (Фізичні особи - нерезиденти, а також повноважні представники юридичних осіб - нерезидентів - суб`єктів підприємницької діяльності можуть використовувати на територіях митниць готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі: а) сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України), "в" (сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами) та "е" (оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків) пункту 6.1 цієї глави. При цьому суд зазначає, що згідно умов кредитного договору №12196-196/06Р від 12.12.2006 кредит видано в іноземній валюті для споживчих цілей шляхом видачі з каси банку, тобто в кредитному договорі не зазначено, що вказані кошти будуть використовуватися позивачем в якості засобу платежу. Крім того, з наданих документів не вбачається, що відкритий на ім`я позивача рахунок призначений саме для використання наданих за кредитом коштів. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою правління НБУ від 18.06.2003 N 254, втратило чинність на підставі постанови правління НБУ від 04.07.2018 № 75 «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України». П.п.4.1-5.6 Положення передбачали наступне. 4.1. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. 4.2. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. 4.3. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. 4.4. Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). 4.5. Касовими документами оформляються операції з готівкою. Вони поділяються на прибуткові та видаткові. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України. 4.6. Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку). 4.7. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банками відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами. 4.8. У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). 4.9. За однотипними операціями можуть складатися зведені меморіальні ордери. Зведений меморіальний ордер містить кілька номерів рахунків за дебетом чи кредитом. У разі виключення зі зведеного меморіального ордера певної суми, яка не може бути зарахована або списана з рахунку з будь-якої причини, ця сума закреслюється і в документі виправляється загальна сума. Кожне таке виправлення засвідчується підписами відповідального виконавця та контролера. Усі виправлення в електронному документі мають бути засвідчені цифровими підписами відповідального виконавця та контролера і відображені в протоколах функціонування програмного забезпечення. 4.10. Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України. Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. 4.11. До обов`язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (крім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; сума операції (цифрами та словами). Сума операції може бути відображена лише цифрами, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів). 4.12. Первинні документи залежно від виду операції можуть включати, крім обов`язкових, додаткові реквізити, що визначаються банками самостійно. 4.13. Для відображення в обліку операцій банки можуть використовувати електронні реєстри, інші первинні документи, що фіксують час та свідчать про виконання операцій. Форми таких документів банк затверджує самостійно із зазначенням обов`язкових реквізитів. 4.14. Процес збору, оброблення та зберігання первинних документів має бути безперервним, навіть під час передавання їх з однієї підсистеми до іншої в межах системи автоматизації банку, а відповідна інформація - цілісною, достовірною і несуперечливою. 4.15. Первинні документи з виправленням обов`язкових реквізитів банк до виконання не приймає, крім тих випадків, що визначені нормативно-правовими актами Національного банку. Електронні документи з негативним результатом перевірки цифрового підпису банк до виконання не приймає. 4.16. У разі приймання розпоряджень власників рахунків в електронній формі та здійснення міжбанківських розрахунків внесення будь-яких виправлень у документи, що надійшли до банку, не допускається. 5. Регістри аналітичного та синтетичного обліку 5.1. Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). 5.2. Регістри бухгалтерського обліку повинні містити назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. 5.3. Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. У разі складання регістрів бухгалтерського обліку на електронних носіях інформації банки зобов`язані зробити їх копії на паперових носіях на вимогу учасників операції, а також органів контролю та правоохоронних органів відповідно до вимог законодавства України. 5.4. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. 5.5. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. 5.6. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Чинні положення про документування операцій у банку передбачено у Положенні про організацію бухгалтерського обліку в банках України, розділ ІІІ. При цьому сторонами не оспорюється факт отримання позивачем коштів за кредитним договором. Щодо Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженої постановою Правління НБУ 14.10.2004 за №483, зареєстрованої в Мін`юст України 09.11.2004 за №1429/10028, наданої представником позивача 28.10.2025, суд зазначає, що вказане положення станом на день розгляду справи по суті (07.08.2025) втратило чинність (втрата чинності від 07.02.2019, підстава - постанова Правління НБУ від 05.02.2019 №31). Відповідно до п.1.2 Положення, Положення регламентує порядок та умови видачі Національним банком України (далі - Національний банк) резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Судом встановлено, що кошти за кредитом отримано позивачем готівкою, шляхом видачі коштів у касі банку; станом на дату видачі кредитних коштів (13.12.2006) ПАТ «Правекс Банк» мав ліцензію на використання іноземної валюти. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту, а саме коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц (провадження N 14-252цс18). Отже, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Суть позовних вимог позивача зводиться до того, що відповідач не мав прав видавати кредит в іноземній валюті (в даному випадку у доларах США), проте 13.12.2006 кошти ним були отримані, позивач наданими коштами користувався та частково погашав заборгованість за кредитом. Тобто судом встановлено, що про існування зазначених у позові обставин, позивач дізнався в момент укладення договору - 12.12.2006. Тобто строк звернення до суду дійсно сплив 13.12.2009. Однак суд зазначає, що позивачем не доведено, що відповідач не мав право на проведення валютної операції з видачі кредиту в іноземній валюті, таким чином позов не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки позивачем не доведено, що його право було порушено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд розподіляє судові витрати згідно зі статтею 141 ЦПК України. Згідно ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином процесуальні витрати позивача залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed