Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (надалі КПТМ «Криворіжтепломережа») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за постачання централізованого опалення. Зазначає, що на виконання своєї статутної мети КПТМ «Криворіжтепломережа» здійснювало у спірний період постачання теплової енергії в багатоквартирні будинки [ADDRESS] , а [PERSON] (надалі-Відповідач) як співвласник отримувала теплову енергію, так як нежитлове приміщення №41 вбудований та не виокремлений від внутрішньобудинкового комплексу трубопроводів та обладнання які функціонують для забезпечення опалення вказаного багатоквартирних житлових будинків [ADDRESS] . На вищевказаний багатоквартирний будинок встановлено прилад комерційного обліку, який здійснює облік всієї загальної кількості послуги з постачання теплової енергії. Кількість постачання теплової енергії до будинку фіксується показами вищевказаного лічильника та зведеними відомостями добових даних за період по приладу обліку теплової енергії. Доказами подачі теплової енергії до будинку є акти подання теплоносія на будинок та акти припинення подання теплоносія, акти прийому передачі теплової енергії, звіти за період про споживання теплової енергії тощо, копії яких додаються. Зазначеними доказами підтверджується безперебійне постачання теплової енергії мешканцям [ADDRESS] як і відповідачу, як власнику спірного нежитлового приміщення, у цьому будинку, згідно площі приміщення відповідача на підставі тарифів, затверджених міською радою. Позивач, виконуючи свої обов`язки, постійно надавав послуги з централізованого опалення, але боржник не здійснював у повному обсязі оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість за послугу постачання теплової енергії за період з 05.11.2021 року по 23.03.2023 року у розмірі 149\~518,73 грн., а також заборгованість за абонентське обслуговування за період 05.11.2021 року по 27.07.2023 року в розмірі 405,07 грн. Аргументи учасників 09 червня 2025 року від представника відповідача Шафранової О.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.03.2009, приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (свідоцтво про право власності / [NUMBER] /25.02.2009). В зазначеному нежитловому приміщенні відповідно до правовстановлюючих документів розташований офіс. [PERSON] згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрована як фізична особа-підприємець, види економічної діяльності 68.20 надання і оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний). В 2019 році за заявою відповідачки, яка додається до відзиву, відповідно до акту від 18.03.2019, підписаного представником позивача контролером [PERSON] , в приміщення по [ADDRESS] було припинено подачу теплоносія і з цього моменту така послуга за вказаною адресою не надавалась. Встановивши, що позивач нараховує заборгованість за послуги та виставляє рахунки, відповідач неодноразово зверталася з заявами про надання пояснень щодо законності таких дій, але фактично позивачем було проігноровано заяви відповідачки. Отже, з 18.03.2019 відповідач не отримує послуг від позивача відповідно до документів підписаних в двосторонньому порядку, в зв`язку з чим вимоги позивача є незаконними. Крім того, позивач просить стягнути заборгованість за період з 05.11.2021- 31.12.2021 поза строками позовної давності та не надає суду заяви про поновлення цих строків, отже в цій частині вимог позивача, у разі їх задоволення суд має відмовити. Також слід звернути увагу суду, що позивач в порушення Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 №206 ( в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин), просить стягнути з відповідачки суми збитків від інфляції та 3% річних, відповідно до якої заборонено не тільки нарахування але й стягнення до припинення чи скасування воєнного стану в Україні. З огляду на викладене, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами надання відповідачці послуг з теплозабезпечення, заборгованість за період з 05.11.2021 по 31.12.2021 заявлена поза межами позовної давності та незаконно нараховані інфляційні втрати та 3% річних. Крім того, частина доказів наданих в підтвердження позовних вимог стосується відповідачки як фізичної особи підприємця, що вказує на іншу підсудність даного спору. Слід також звернути увагу суду, що предметом індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії є надання послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення, в той час як позивач в позовних вимогах просить стягнути заборгованість за теплову енергію, яку він за юридичною природою цього поняття не може продавати відповідачу, а відповідач не має права її купувати. 12\~червня 2025\~року від\~представника позивача\~надійшла відповідь\~на відзив\~на позовну\~заяву,\~у якій\~зазначає,\~що на\~даний момент\~відповідач [PERSON] \~має статус\~фізичної особи-підприємця.\~Але згідно\~копію виписки,\~яку додає\~сам представник\~відповідача до\~відзиву,\~статус підприємця\~відповідач набула\~ 31.07.2023р.\~Копія свідоцтва\~про реєстрації\~фізичної особи-підприємця,\~яке додає\~представник відповідача\~не дійсне,\~так як\~за власним\~рішенням 28.12.2016р.\~-\~ [PERSON] \~припинила підприємницьку\~діяльності.\~Період,\~за який\~позивач звернувся\~до суду\~із матеріально-правовими\~вимогами складає\~з 05.11.2021р.\~по 27.07.2023р.,\~тобто в\~цей період\~відповідач [PERSON] \~не мала\~статусу підприємця.\~Приміщення відповідача\~отримує теплоносій\~із теплових\~мереж багатоквартирного\~будинку [ADDRESS] (згідно\~п.\~5\~Технічних умов\~№ 1181\~від 03.04.2028р.\~Але,\~в силу\~припинення (за\~власним бажанням\~споживача),\~теплоносій не\~подається до\~приміщення відповідача,\~що не\~є достатньою\~підставою для\~звільнення відповідача,\~як співвласника\~багатоквартирного будинку\~від сплат\~за теплову\~енергію,\~яка постачалася\~у спірний\~період до\~вищевказаного будинку.\~Так як:\~По перше\~в оплаті\~за отриману\~теплову енергію\~багатоквартирним будинком,\~як цілісним\~майновим комплексом\~зобов`язанні приймати\~участь усі\~співвласники будинку;\~А по\~друге,\~у разі\~наявного окремого\~вводу на\~приміщення (зі\~встановленим на\~ньому приладу\~розподільчого обліку),\~та з\~умови його\~перекриття та\~не отримання\~теплоносія в\~своє приміщення,\~законодавством передбачений\~обов`язок сплати\~так званої\~«мінімальної частки».\~Відповідачу (враховуючи\~наявність в\~нього окремого\~вводу,\~із встановленням\~на ньому\~приладу розподільчого\~обліку на\~своє приміщення)\~було здійснено\~розподіл послуги\~в будинку,\~та відповідні\~нарахування на:\~-\~опалення місць\~загального користування\~(МЗК)\~та забезпечення\~функціонування внутрішньобудинкових\~систем опалення\~(до\~31.12.2021);\~-\~забезпечення загальнобудинкових\~потреб на\~опалення (ЗБП)\~(з\~01.01.2022р.);\~-\~донарахування мінімальної\~частки питомого\~споживання -\~абонентське обслуговування\~(абонплату).\~2\~квітня 2020\~року набув\~чинності Закон\~України «Про\~внесення змін\~до деяких\~законодавчих актів,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)»,\~яким передбачається\~вдосконалення правових\~відносин у\~багатьох сферах\~життєдіяльності,\~які зазнали\~змін у\~зв`язку із\~поширенням коронавірусу\~COVID-19»,\~у тому\~числі щодо\~переривання строку\~позовної давності.\~Також частиною\~19\~ПРИКІНЦЕВИХ ТА\~ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ\~ЦК України\~передбачено,\~що у\~період дії\~воєнного стану\~в Україні,\~введеного Указом\~Президента України\~"Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні"\~від 24\~лютого 2022\~року №\~64/2022,\~затвердженим Законом\~України "Про\~затвердження Указу\~Президента України\~"Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні"\~від 24\~лютого 2022\~року №\~2102-IX,\~перебіг позовної\~давності,\~визначений цим\~Кодексом,\~зупиняється на\~строк дії\~такого стану.\~Відтак з\~12\~березня 2020\~року строк\~звернення із\~позовною заявою\~до суду\~першої інстанції\~було продовжено\~на час\~дії карантину.\~Закінчення дії\~карантину припало\~в період\~дії збройної\~агресії росії\~проти України,\~тобто в\~період дії\~Указу Президента\~України "Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні"\~від 24\~лютого 2022\~року №\~64/2022.\~Отже,\~в силу\~законодавства було\~обмежено дію\~низьку статей\~ЦК України,\~у т.ч.\~щодо переривання\~строку позовної\~давності.В даному випадку нежитлове приміщення відповідача [ADDRESS] , вбудоване в житловий будинок, але не є приміщенням для постійного проживання. Відповідно на підставі вищевказаного позивач й розраховував суму заборгованості в позовній заяві. 18 серпня 2025 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких відповідач, протягом спірних відносин змінював свій статус і частково ці відносини, що підтверджується матеріалами даної справи, зокрема: рахунки, претензія, адресовані Відповідачу саме як фізичній особі підприємцю. Крім того, Відповідач є власником нежитлового приміщення (офісу) та, як зазначив Позивач, відноситься до категорії «інші споживачі». Позивач не надає доказів, які б спростовували той факт, що спірне приміщення використовувалося Відповідачем як житлове. Отже відносини між сторонами спору, за яких Відповідач є фізичною особою підприємцем відноситься до юрисдикції господарського суду. Отже, з урахуванням викладеного, судова справа за позовом КПТМ «Криворіжтепломережа» до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії має бути закрита на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України. Сам факт дії воєнного стану на території України та посилання на цю причину не є достатнім для поновлення пропущених процесуальних строків, зараз воєнний стан не є перешкодою для здійснення правосуддя та не є підставою для зупинення судового процесу. Відповідно до чинного законодавства учасники процесуальних правовідносин мають право подавати відповідні клопотання таким чином, щоб вони відповідали вимогам для поновлення цих строків. Просить застосувати строки позовної давності до періоду: грудень 2021 квітень 2022, що в сумі складає 18 337,06 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 в редакції, що діяла на момент спірних відносин було заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги ця Постанова набрала чинності 24 лютого 2022 року та діяла в цій редакції до 27.04.2023. Отже нарахування на відповідача пені та 3% річних за цей період є неправомірним, зокрема вимоги про стягнення 3% річних в сумі 3 950,72 грн. та інфляційних втрат в розмірі 13 482,86 грн. По суті Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами приєднання до індивідуального договору пор надання послуг з постачання теплової енергії, а отже для Відповідача не можуть настати наслідки не виконання обов`язків цього договору. Під час судового розгляду представники сторін - позивача та відповіда, кожен окремо - підтримали свої доводи та аргументи, викладені в заявах по суті. Враховуючи, позицію сторони відповідача, представнику відповідача надано час для надання власного розрахунку заборгованості, однак відповідач розрахунок заборгованості не спростувала. Встановлені фактичні обставини та застосовані судом норми права Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено,\~що [PERSON] є співвласником багатоквартирного будинку [ADDRESS] , в якому має на підставі права власності нежитлове приміщення №41, загальною площею 370,70 кв.м. вбудоване в 1 поверх 5-ти поверхового житлового будинку (а.с.10). [PERSON] з 31 липня 2023 року набула статусу фізична особа-підприємець, з видом економічної діяльності «68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна» (а.с.73 зворотна сторона). Із представлених суду зведених відомостей вбачається, що на багатоквартирний будинок [ADDRESS] встановлено прилад обліку СВТУ11 №001244, згідно якого здійснюється облік всієї загальної кількості послуги з постачання теплової енергії, яку було подано на вказані багатоквартирні будинки та яку було спожито співвласниками будинків. КПТМ «Криворіжтепломережа» здійснювало у спірний період постачання теплової енергії в багатоквартирний будинок [ADDRESS] , а Відповідач як співвласник отримував теплову енергію, так як нежитлове приміщення вбудоване та не виокремлене від внутрішньобудинкового комплексу трубопроводів та обладнання, які функціонують для забезпечення опалення вказаного багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] . Як доказ подачі теплової енергії до будинку позивачем надано акти подання теплоносія на будинок та акти припинення подання теплоносія, акти прийому передачі теплової енергії, звіти за період про споживання теплової енергії тощо. Зазначеними доказами підтверджується безперебійне постачання теплової енергії (включно зі всіма складовими, такими як нарахування плати за місця загального користування; нарахування плати на загальнобудинкові потреби; втрати від транзиту) мешканцям будинку [ADDRESS] , як і відповідачу, як власнику спірного нежитлового приміщення, у цьому будинку, згідно площі приміщення відповідача на підставі тарифів, затверджених міською радою. Відповідач розрахунок в повному обсязі не здійснював, у зв`язку з виникла заборгованість за послугу постачання теплової енергії за період з 05.11.2021 року по 23.03.2023 року у розмірі 149 518,73 грн., а також заборгованість за абонентське обслуговування за період 05.11.2021 року по 27.07.2023 року в розмірі 405,07 грн. Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках визначені Законом України „Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017р. № 2189-VIII (з наступними змінами та доповненнями). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 1 Закону України „Про теплопостачання від 02.06.2005р. № 2633-IV\~(з наступними змінами та доповненнями) споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Відповідно до ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 10 Закону України „Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1022 від 08.09.2021, із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №1209 від 10.11.2021) затверджений типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. З 05.11.2021 року договірні відносини між КПТМ «Криворіжтепломережа» та споживачами - власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку врегульовані індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії (який в силу законодавства є публічним договором приєднання, текст якого розміщено на сайті КПТМ «Криворіжтепломережа», режим доступу http://kpts.dp.ua/dogovorte.php) про надання послуги з постачання теплової енергії від 05.10.2021 року, що укладений в порядку ч.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ, (надалі - Індивідуальний договір). Індивідуальний договір згідно ч. 2 цього договору набуває чинності після 30 днів з моменту розміщення його на офіційному веб-сайті Виконавця (КПТМ «Криворіжтепломережа»). Розміщення тексту договору на сайті виконавця було здійснено 05.10.2021р. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом. Відповідна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Відповідно до статті 9 Закону України № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. В силу частини 5 статті 13 Закону України № 2189-VIII у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Згідно з пунктами 32-39 Правил № 690 вартість послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення визначається за обсягом спожитих послуг та встановленими відповідно до законодавства тарифами. Плата за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. лата за послуги, абонентське обслуговування та плата за технічне обслуговування і поточний ремонт внутрішньобудинкових систем централізованого водопостачання та водовідведення багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однією сумою в порядку та розмірах, визначених договором. У разі коли співвласники багатоквартирного будинку самостійно не обрали однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги, та/або не дійшли згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкової системи централізованого водопостачання та водовідведення, плата виконавцю за індивідуальним договором складається з плати за послуги та плати за абонентське обслуговування. Рахунки на оплату спожитих послуг формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, яка здійснює розподіл обсягів послуг, на основі показань вузлів комерційного обліку з урахуванням показань вузлів розподільного обліку відповідно до Закону України Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання та надаються споживачу (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до граничного строку внесення плати за послуги, визначеного договором. Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг. Згідно з п.1 оприлюдненого КПТМ «Криворіжтепломережа» Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (послуга) індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України. \~ Таким чином з 05 листопада 2021 року за спірними адресами укладено публічний договір. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надане визначення: - індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна. Обсяг спожитої\~споживачем послуги\~визначається як\~частина обсягу\~теплової енергії,\~спожитої у\~будинку для\~потреб опалення,\~визначеної та\~розподіленої згідно\~з вимогами\~Закону України\~«Про комерційний\~облік теплової\~енергії та\~водопостачання» від\~22.06.2017\~№2119-VIII. Для кожного споживача, платіж за послугу з постачання теплової енергії складається з саме його спожитої частки теплової енергії від загальнобудинкового обсягу (що розрахований та розподілений у відповідності Закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методики розподілу №315) помножений на тариф, що затверджується місцевими органами самоврядування. Відповідно до п. 11 Типового договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу №315. Пунктом 32 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. № 830, передбачено, що ціною (вартістю) послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011р. № 869. Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, передбачено, що розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу №315. Відповідно до ч.6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», та п. 24 Правил №830 від 21.08.2019 обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання. Відповідно до п. 5 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, двоставковий тариф на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води - грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної); умовно-постійна частина двоставкового тарифу на послуги з постачання теплової енергії - абонентська плата за одиницю теплового навантаження об`єктів теплоспоживання на опалення (1 Гкал/год.) як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії. Згідно з п. п. 47, 49 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води ліцензіатам, що одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, можуть в установленому порядку встановлюватися двоставкові тарифи на теплову енергію для всіх категорій споживачів. При цьому окремо визначаються умовно-змінна та умовно-постійна частини такого тарифу. Під час формування двоставкових тарифів на теплову енергію визначаються планована повна собівартість, витрати на відшкодування втрат і планований прибуток від ліцензованої діяльності відповідно до вимог цього Порядку та здійснюється їх розподіл на умовно-змінну та умовно-постійну частини. Відповідачу було здійснено нарахування на: - потреби опалення нежитлового приміщення (централізоване опалення наявне в приміщеннях відповідача, який не відключений від мережі централізованого опалення, але перекрив засувку на своє приміщення) у вигляді донарахування мінімальної частки середнього питомого споживання; - втрати теплової енергії на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення; - втрати теплової енергії на забезпечення загально будинкових потреб на опалення; - абонентське обслуговування. Облік споживання теплової енергії здійснюється згідно приладів обліку або розрахунковим способом, за їх відсутності, що передбачено п.5 договору та п.п.11, 16 індивідуального договору. Тарифи передбачено: за період з 25.10.2021 року по 17.10.2023 року тариф за 1 Гкал 5\~065,99 грн. В пункті 31 Індивідуального договору зазначено - вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Розмір тарифу зазначається на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або офіційному веб-сайті Виконавця http://www.kpts.dp.ua/. В п. 34 Індивідуального договору зазначено Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту Послугу. Свої договірні зобов`язання Позивач виконав, а саме: постачання теплоносія, передбаченого Договором, проводилось не порушуючи щорічні розпорядження Виконавчого комітету Криворізької міської Ради Дніпропетровської області «Про початок та закінчення опалювального періоду». Абонентське обслуговування проводилось протягом року в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Підсумовуючи вищенаведені положення чинного законодавства, суд доходить висновку про наявність у споживачів теплової енергії обов`язку оплачувати вартість використаної теплової енергії, ціна якої визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання. Перевіривши представлений суду Позивачем розрахунок заборгованості та надані докази факту подачі теплової енергії до приміщення Відповідача, а саме: акти подання теплоносія та припинення подання теплоносія на будинок, акти прийому передачі теплової енергії, звіти про споживання теплової енергії, суд вважає позов обґрунтованим та доведеним ту обставину, що позивач надавав послуги [PERSON] , однак остання плату за отримані послуги не здійснювала, тому утворилась заборгованість, яку суд вважає доведеною. Щодо строків позовної давності Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Частиною 1 ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання. Як вже зазначалось судом, пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Між тим, судом враховується, що, згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11.03.2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено із 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував карантин на території України. З 1 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину та режиму надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу. Це встановлено постановою Кабміну від 27 червня 2023 р. N 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Крім того, частиною 19 прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 12 березня 2020 року. Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за листопад 2021 року закінчився під час дії воєнного стану, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 05.11.2021 року по 27.07.2023 року. Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 05.11.2021 року по 27.07.2023 року, яка становить 149\~518,73 грн., у зв`язку з чим в цій частині вимоги щодо стягнення цієї заборгованості з відповідача у судовому порядку підлягають задоволенню. Щодо нарахування інфляційних витрат на суму боргу і 3% річних. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлений обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до представленого розрахунку сума збитків від інфляції - 15\~570,54 грн. (з травня 2022р. по березень 2025р.), 3% річних 4486,54 грн. (з 03.05.2022 р. по 14.04.2025 р.). Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних виникають на підставі закону (ст. 625 ЦК України), та вони входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Нарахування інфляційних втрат, 3% річних здійснювалося згідно приписів індивідуального договору (а спірний період припадає на дію індивідуального договору) розрахунок міри фінансової відповідальності у вигляді 3% річних та інфляційних втрат не\~ пов`язані з датою отримання рахунків. Статтею 64 Конституції України передбачена можливість введення в Україні воєнного або надзвичайного стану. При цьому можуть встановлюватися певні обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, у тому числі на території Дніпропетровської області, який триває до теперішнього часу. Постановою Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», визначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022 року. Однак, враховуючи те, що відповідачем приміщення використовуються не для постійного проживання, приміщення є нежитловим, суд не застосовує приписи Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану». Крім того, заборгованість, яка заявлена до стягнення утворилась до введення в дію вказаної постанови. Також суд зазначає, що Постановою КМ № 390 від 21.04.2023 доповнено Постанову Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року наступними абзацами та пунктами: до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (з місця тимчасового проживання в іноземній державі, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби тощо). Суд зауважує, що місто Кривий Ріг не віднесено до тимчасово окупованих територій і не є зоною активних бойвих дій, а відповідач не надала доказів, що вона має статус ВПО. Постановою КМ № 1405 від 29.12.2023 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року, згідно яких нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій. Таким чином, положення Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року не є релевантними до правовідносин, які виникли між сторонамиу справі. З урахуванням\~зазначеного з\~Відповідача підлягає\~стягненню заборгованість\~за теплову\~енергію за\~період з\~05.11.2021р.\~по 23.03.2023\~р.\~в \~розмірі 149\~518,73\~грн., за абонентське обслуговуванняза період\~з 05.11.2021р.\~по 27.07.2023\~р.\~в \~розмірі 405,07\~грн., суму збитків від інфляції - 15 570,54 грн. (з травня 2022р. по березень 2025р.), 3% річних 4486,54 грн. (з 03.05.2022 р. по 14.04.2025 р.). Щодо юрисдикції Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Перелік осіб, які є учасниками господарських правовідносин урегульований статтею 2 ГК України. До них належать: суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. Отже, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (Постанова ВП ВС від 21 січня 2020 року, справа № 904/740/18, провадження № 12-147гс19). Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за пунктами 1, 3 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (Постанова ВП ВС від 2 лютого 2021 року, справа № 906/1308/19, провадження № 12-76гс20). Під час вирішення питання про те, чи є правовідносини господарськими, а отже, спір - господарським, необхідно керуватися визначеннями, наведеними у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: - по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, - по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 та інші). Відповідно до частини першої статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовиться від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися суб`єктним складом такого спору, суттю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявленими вимогами, характером спірних правовідносин, змістом та юридичною природою обставин у справі. Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, необхідно зазначити таке. Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України). Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Фізична особа - підприємець набуває статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію підприємницької діяльності цією фізичною особою (Закон України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»). Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним. Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа та як ФОП. При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18)). Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на занняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Такий підхід Великої Палати Верховного Суду є також усталеним. Згідно із частинами першою, другою статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. У частині першій статті 58 ГК України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та ФОП охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання». У постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23). Предметом спору у цій справі є стягнення заборгованості з [PERSON] за житлово-комунальні послуги, а саме: -\~ заборгованість\~за послугу\~з постачання\~ теплової\~енергії -\~за період з 05.11.2021р. по 23.03.2023 р.; - заборгованість за абонентське обслуговування за період з 05.11.2021р. по 27.07.2023 р. - суму збитків від інфляції та 3 % річних. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання, перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд, відповідно до нормативів норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги. [PERSON] є співвласником багатоквартирного будинку [ADDRESS] , та має на праві приватної власності нежиле приміщення № 41 загальною площе. 370,7 кв.м. [PERSON] зареєструвалась Фізичною особо-підприємцем 14.10.2002 року, номер запису в ЄДРПОУ 22270010002033166 (а.с. 73), проте Свідоцтво про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 73), є недійсним, оскільки 28 грудня 2016 року [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність, номер запису в ЄДРПОУ 22270060006033166 (а.с. 88). Вказана обставина не спростована Відповідачем та її представником. [PERSON] повторно набула статус Фізичної особи підприємця 28 липня 2023 року, що вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань,номер запису 2010350000000363681 (а.с. 73, зворот). Тобто в спірний період [PERSON] щодо заборгованості за послугу з постачання теплової енергії ( з 05.11.2021р. по 23.03.2023 р.) та за абонентське обслуговування (з 05.11.2021р. по 27.07.2023 р.) не мала статусу ФОП і не здійснювала підприємницьку діяльність. Доказів, що в спірний період нежитлове приміщення, яке належить [PERSON] , використовувалося для здійснення підприємницької діяльності, стороною відповідача не представлено. Отже, у цій справі спір виник стосовно обов`язків відповідача щодо оплати житлово-комунальних послуг, як співвласника багатоквартирного будинку, тому він має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Враховуючи предмет, характер спору та суб`єктний склад сторін, в тому числі той факт, що позивачем у цій справі є юридична особа, яка є надавачем послуги з постачання телової енергії у м. Кривий Ріг, тобто комунальних послуг, а споживачем таких послуг у спірний період була фізична особа, правовідносини між сторонами у справі не відповідають ознакам господарських, підстав для визначення цього спору як спору господарської юрисдикції немає. Щодо судових витрат Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved