Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

У січні 2025 року до суду надійшла позовна заява, у якій [PERSON] просив суд: - визнати автомобіль Toyota Avensis 2006 року випуску спільним майном подружжя [PERSON] до [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на автомобіль, залишивши автомобіль у власності відповідача та зобов`язати [PERSON] сплатити [PERSON] частину вартості автомобіля згідно висновку експертизи. - вирішити питання розподілу судових втрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що в період шлюбу з [PERSON] ними було придбано автомобіль Toyota Avensis 2006 року випуску, який оформлено на ім`я відповідача. З огляду на те, що вказаний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, позивач вважає за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 10.01.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Ухвалою від 15.04.2025 року призначено автотоварознавчу експертизу. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, подала заяву про проведення судового засідання без участі, у якій просила стягнути з відповідача частину вартості спірного автомобіля визначену згідно висновку проведеної автотоварознавчої експертизи, судовий збір, витрати на правничу допомогу у розмірі 6500 грн., витрати на проведення експертизи Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, подала заяву про проведення судового засідання без участі, у якій просила: визнати за відповідачем право власності на автомобіль; стягнути з відповідача на користь позивача частину вартості спірного автомобіля на підстав висновку автотоварознавчої експертизи; стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.; розподілити витрати на проведення експертизи у розмірі 3500,00 грн. та сплату судового збору порівну між сторонами. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 05.08.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіль Toyota Avensis 2006 року випуску номерний знак [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] Відповідно до інформації (відповіді) наданої територіальним сервісним центром МВС №7141 від 05.12.2024 року, 02.01.2024 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль Toyota Avensis 2006 року випуску, 2231 [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу (ТСЦ-5944). Згідно висновку від 17.06.2025 року № 91 складеного судовим експертом Березовським А.А. за результатами проведення автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля Toyota Avensis 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] складає 204489,00 грн. За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень ст.71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини 5 статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) "[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду". Тобто, з огляду на вищевикладене та виходячи з матеріалів справи вбачається, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] до [PERSON] , а позивач, як особа яка фактично не користується вказаним майном, яке в свою чергу є неподільним, має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно. Також суд зазначає, що відповідачем не висловлювалось заперечень з приводу ідентифікації спірного автомобіля як спільного майна подружжя. Що ж до визначення суми грошової компенсації, суд виходить з наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме змісту позовної заяви, спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача. Оскільки за результатами проведення експертизи визначено вартість спірного автомобіля у розмірі 204489,00 грн. та жодною зі сторін зауважень щодо визначеної експертом вартості автомобіля не зазначено, тому вартість частини автомобіля яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 102244,50 грн. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог про стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано лише копію Договору про надання правової допомоги від 01.12.2024 року та попередній розрахунок понесених витрат. Разом з цим, позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), доказів сплати коштів, що не відповідає приписам ч.ч.2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України. Зважаючи на викладене, заява позивача про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає. Щодо заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані зрозглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги було задоволено, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу. Виходячи з приписів ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 3500,00 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved