Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог 25.02.2025 [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання в будинку. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачці на праві спільної часткової власності належить 61/100 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований відповідач, який більше одного року без поважних причин не проживає у належній їй частині житлового будинку. У будинку відсутні будь-які його особисті речі та майно. Просила суд визнати відповідача таким, що втратив право на проживання у 61/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . ІІ.Стислий виклад позиції відповідача Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. III.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 28.02.2025 позовну заяву залишено без руху. 18.03.2025 позивачка усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 21.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 40), позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Процесуальні перешкоди для розгляду справи за відсутності учасників судового процесу відсутні. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2\~ст. 247 ЦПК України). ІV.Фактичні обставини справи [PERSON] є власником 61/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (свідоцтво про право власності від 28.10.2004, а.с. 3, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5381385 від 10.11.2004, а.с. 4, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №217064328 від 21.07.2020, а.с. 5). Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (свідоцтво про шлюб з перекладом, 30-35). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (будинкова книга, а.с. 16-19, Відповідь з єдиного державного демографічного реєстру №1149843 від 26.02.2025, а.с. 21). В акті про фактичне проживання/не проживання громадян на території Луцької міської територіальної громади №71 від 28.02.2025 (а.с. 28), складеному спеціалістами Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Коришко Н.О., Ліхторовичем О.С., зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично там не проживає. V.Мотиви суду та застосоване законодавство У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36)). Проаналізувавши зміст позовної заяви, суд інтерпретував вимогу позивача як вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 319, частини першої статті 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України). У статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом ( частина четверта статті 9 ЖК України). Відповідно до\~ст.\~405\~ЦК України\~члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 зазначено, що «право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення». Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №569/4373/16 зазначено, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22). За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. Позивачка, як власник житлового приміщення, звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Підстава, на якій місце проживання відповідача було зареєстроване в спірному житлі, у судовому порядку не оспорювалася. А тому, суд виходить з того, що відповідач набув права користування цим житлом на законних підставах. Підставою позовних вимог є посилання на обставини непроживання відповідача в спірному житлі без поважних причин понад один рік та приписи ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обміркувавши аргументи позовної заяви, суд вважає, що позивач не довела заявлених нею підстав позову, зокрема обставин відсутності відповідача без поважних причин понад один рік, а також відсутності поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Такого в даній справі судом не встановлено. Також позивач не довела пропорційності втручання у право відповідача на житло у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. VI.Судові витрати Враховуючи результат вирішення спору,

Outcome: dismissed