Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 3 липня 2025 року адвокат Фрей Андріан Васильович звернувся до суду в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] з позовом до відповідача Радехівської міської ради Львівської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що при видачі [PERSON] та [PERSON] (Позивачам) свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилося після смерті гр. [PERSON] (Спадкодавець 1), яка померла [INFO] , а саме на земельні ділянки, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Вузлівської сільської ради Шептицького (колишнього Радехівського) району Львівської області, було встановлено, що державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №732920 виданий на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 22 листопада 2005 року №841, зареєстрований 07 грудня 2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010545902301, тобто після смерті спадкодавця. На підставі вищезазначеного нотаріусом було постановлено - відмовити [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на земельні ділянки, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Вузлівської сільської ради Шептицького (колишнього Радехівського) району Львівської області. З огляду на вищезазначене Позивач не може реалізувати свої майнові права як Спадкоємець у позасудовому порядку, а тому змушений звернутися з цим позовом до суду (а.с.3-12). Заяви та клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Своєю ухвалою від 7 липня 2025 року суд відкрив провадження у справі, постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання (а.с.1-2). Ухвалою від 23 липня 2025 року суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с.55). Представник позивачів Фрей А.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та допитати свідка [PERSON] на підтвердження вимог. Представник відповідача Радехівської міської ради в судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву, у якій просив суд розгляд справи проводити без його участі та ухвалити рішення на розсуд суду (а.с.53). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд не здійснює фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Установлені судом фактичні обставини справи [INFO] в селі Бабичі Радехівського району Львівської області померла [PERSON] («Спадкодавець 1»), що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим повторно Радехівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) від 27.12.2022 (а.с.28). Після смерті Спадкодавця 1 - [PERSON] окрім іншого майна, залишилося спадкове майно, що складається із земельних ділянок на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №732920, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010545902301 від 07.12.2005 (а.с.27). Зі згаданого Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №732920 видно, що Спадкодавцю 1 були передані у приватну власність земельні ділянки, площею 3,1898 гектара у межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до Плану меж земельної ділянки Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №732920 Спадкодавцю 1 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 2,6757 гектара та земельну ділянку загальною площею 0,3141 гектара. Розпорядженням голови Радехівської районної державної адміністрації від 22.11.2005 №841 «Про затвердження технічної документації по передачі середніх земельних часток (паїв) і видачі державних актів на право власності на землю жителям Вузлівської сільської ради» затверджено технічну документацію по передачі середніх земельних часток (паїв) і видачі державних актів на право власності на землю жителям Вузлівської сільської ради. З додатку до вищевказаного розпорядження, а саме списку громадян Вузлівської сільської ради Радехівського району, яким передаються земельні частки (паї) у власність, видно, що спадкодавцю [PERSON] передано земельні частки (паї) у власність, загальною площею 3,1898 гектара ріллі та видано Державний акт на право власності на вказані земельні частки, загальною площею 3,1898 гектара (а.с.35-36). Згідно з витягом з ДЗК від 12.06.2025 №НВ-9966707932025 вартість земельної ділянки з кадастровим номером 4623987200:10:000:0157, площею 2,6757 гектара становить 113 024,56 грн; відповідно до витягу з ДЗК № НВ-9966705812025 вартість земельної ділянки з кадастровим номером 4623987200:10:000:0230 площею 0,3141 гектара становить 4 163,91 грн (а.с.32-33). Відтак загальна вартість земельних ділянок переданих у власність Спадкодавцю, площею 3, 1898 га, становить 117 188,47 грн. Із копії заповіту [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №18 від 11.12.1992, посвідченого секретарем виконавчого комітету Вузлівської сільської ради депутатів Радехівського району Львівської області Гудзінською Софією Трофимівною видно, що [PERSON] свій житловий будинок з надвірними будівлями, який належить їй на праві особистої власності і все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме їй на день її смерті заповіла своїй знайомій [PERSON] (а.с.26). Із довідки №72 від 17.02.2025, виданої старостою сіл Бабичі, Вузлове, Нестаничі, Раковище, Шайноги видно, що разом із спадкодавцем [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На день її смерті [INFO] з нею за однією адресою були зареєстровані також: [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] та своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). Отже, спадкоємцем майна [PERSON] за заповітом є її знайома - [PERSON] , яка на момент смерті Спадкодавця 1 [INFO] була зареєстрована та проживала спільно із нею. Окрім того, з наявних документів видно, що [PERSON] у рік складання заповіту [PERSON] (1992 рік) також була зареєстрована та спільно проживала із Спадкодавцем 1 до її смерті (1997 року) (тобто більше 5-ти років). Відтак, відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час смерті [PERSON] . [PERSON] фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном та продовжувала розпоряджатися ним після смерті [PERSON] . Факт спільного проживання Спадкодавця [PERSON] з її спадкоємцем [PERSON] в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] , не довіряти показам якої у суду немає підстав ( а.с.58). [PERSON] за життя не встигла оформити своїх спадкових прав на вже згадані вище земельні ділянки, які належать на праві власності [PERSON] , загальною площею 3,1898 гектара ріллі, які знаходяться на території Вузлівської сільської ради Радехівського району та померла. Як видно з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №73443601 від 03.08.2023, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , інформація у Спадковому реєстрі відсутня, тобто за прийняттям спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася (а.с.24). Із копії Свідоцтва про смерть [PERSON] (надалі - Спадкодавець 2), серії [NUMBER] , виданого 16.09.2008 Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області, видно, що остання померла [INFO] у віці 41 року, про що в книзі реєстрації смертей 16 вересня 2008 року зроблено відповідний актовий запис №37 (а.с.23). Після смерті Спадкодавця 2 (матері позивачів), відкрилася спадщина та залишилося зокрема вищезгадане спадкове майно, яке належало на праві власності Спадкодавцю 1 - [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняв її чоловік [PERSON] (спадкоємець першої черги), який проживав та був зареєстрований зі своєю дружиною та дітьми за однією адресою (відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до довідки №71 від 17.02.2025, виданої старостою сіл Бабичі, Вузлове, Нестаничі, Раковище, Шайноги видно, що на момент смерті [PERSON] з нею разом за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані її чоловік [PERSON] та діти (позивачі) [PERSON] , [PERSON] (а.с.22). Разом із тим, як видно з Витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №76209388 від 14.03.2024, після смерті [PERSON] інформація у спадковому реєстрі відсутня, тобто спадкові права після її смерті ніхто не оформив та спадкова справа не відкривалася (а.с.21). [PERSON] помер [INFO] у віці 46 років, про що в книзі реєстрації смертей 25.01.2010 зроблено відповідний актовий запис №8, що видно зі Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 25.01.2010, виданого Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області, місце смерті - с. Бабичі (а.с.20). Як видно з довідки №73 від 17.02.2025, виданої старостою сіл Бабичі, Вузлове, Нестаничі, Раковище, Шайноги, [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований по [ADDRESS] . На день його смерті за вищевказаною адресою були зареєстровані його донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Як видно з Витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №76209275 від 14.03.2024, після смерті [PERSON] інформація у спадковому реєстрі відсутня, тобто спадщину після його смерті ніхто не оформив та спадкова справа не відкривалася (а.с.18). Позивач 1 [PERSON] та Позивач 2 [PERSON] є сином та дочкою померлої [PERSON] та [PERSON] . Як видно зі Свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого повторно Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області 28.07.1999, вона народилася [INFO] у с. Бабичі, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 12.06.1993 зроблено відповідний запис за № 24 (а.с.16). Зі Свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого повторно Вузлівською сільською радою Радехівського району Львівської області 28.07.1999, він народився [INFO] у с. Бабичі, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 25.08.1994 зроблено відповідний запис за № 25 (а.с.17). Отже, [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] та прийняла після останньої спадщину відповідно до приписів статті 549 ЦК УРСР, але не оформила юридично своїх спадкових прав на належне [PERSON] спадкове майно. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік [PERSON] , відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, але також юридично не оформив своїх спадкових прав на належне їй майно. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги (ст. 1261 ЦК України) після смерті [PERSON] , оскільки вони постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявили про відмову від неї (на підставі ч. 3 с. 1268 ЦК України), Окрім наявних у справі довідок про зареєстроване місце проживання та фактичне місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердила факт їх спільного проживання та спільного ведення господарства свідок: [PERSON] (сусідка). 03.08.2023 спадкоємці [PERSON] та [PERSON] звернулися до Радехівської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , а саме: земельні ділянки, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які були розташовані на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області (після адміністративної реформи - на території Вузлівського старостинського округу Радехівської ОТГ), які після смерті [PERSON] перейшли у спадщину до їх матері [PERSON] , а після смерті останньої - до їх батька [PERSON] . 03.08.2023 Державним нотаріусом Радехівської державної нотаріальної контори Медведюк З.С. після розгляду вищезгаданих заяв спадкоємців була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка мотивована тим, що Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯА №732920, виданий на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації від 22 листопада 2005 року №841, зареєстрований 07 грудня 2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010545902301, тобто після смерті спадкодавця, а відповідно до ст.9 Цивільного кодексу УРСР, що був чинним на той час, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю (а.с.15,15-зворот). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до вимог ст. 12, 229 ЦПК України ці докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачів права на спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, та мотивована оцінка наведених сторонами аргументів Щодо позовних вимог про встановлення юридичних фактів До правовідносин, які стосуються встановлення фактів, що мають юридичне значення, і які виникли між сторонами, суд застосовує норми Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України). За змістом ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд зважає на роз`яснення, викладені у пунктах 1, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995. Суд установив, що правильним прізвищем, ім`ям та по батькові Спадкодавця 1 є [PERSON] . Ці обставини повністю підтверджуються безпосередньо дослідженими судом у судовому засіданні письмовими доказами в їх сукупності. Крім того, сторона позивача довела належними та допустимими доказами факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном та факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, вимоги позивачів про встановлення юридичних фактів необхідно задовольнити. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, суд застосовує норми Цивільного кодексу України (ЦК України) та Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР). Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на спадкові правовідносини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року. На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. З огляду на ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17. Отже, на підставі належних та допустимих доказів, суд робить висновки про те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном. На спадкові правовідносини після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] поширюються норми ЦК України. Відповідно до ст. 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У розумінні ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 7 червня 2022 року в справі № 175/4514/20. Зважаючи на встановлені обставини справи, [PERSON] прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України після смерті [PERSON] , оскільки на час її відкриття постійно проживав разом із нею, та не заявляв про відмову від спадщини. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцями першої черги за законом є його діти [PERSON] та [PERSON] , які фактично прийняли спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Докази про інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину або претендують на неї, в матеріалах справи відсутні. Як зазначив ВС КЦС у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, належним способом захисту, якщо вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, є звернення сторони до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. За правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст. 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Враховуючи, що позивачі прийняли спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки в нотаріальній конторі не можуть у зв`язку з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, суд дійшов висновку, що позовні вимоги сторони позивача про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такі потрібно задовольнити. Щодо розподілу судових витрат У зв`язку з клопотанням позивача, суд не вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved