Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-18 00:00:00

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» звернувся до суду з позовом до відповідача - [PERSON] з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 26850,13 грн. та судового збору. Позивач посилається на те, що 02 листопада 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту №478082-КС-002. Вказаний договір було укладено в електронній формі шляхом використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі укладеного договору кредитодавець перерахував на картковий рахунок позичальника кредитні кошти (кредит) у розмірі 9 000 грн. Відповідач станом на 22 червня 2025 року має заборгованість в розмірі 26850,13 грн., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 8442,23 грн; суми прострочених платежів по процентах - 18407,90 грн; суми заборгованості по штрафам - 0 грн; суми прострочених платежів за комісією - 0 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, до матеріалів справи додав клопотання, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу без його участі. До суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, надала відзив згідно якого позову не визнає, вважає, що довідка ТОВ «Бізнес Позика», в якій вказано, що позикодавцем сплачено згідно договору від 02.11.2023 р. за № 478082-КС-002 9000,00 грн. на платіжну картку № [NUMBER] Монобанку не є допустимим доказом, так як довідка не містять обов`язоких реквізитів, передбачених вищенаведеними законом, а так само не є допустимим доказом і розрахунок заборгованості, який жодним чином не свідчить про те, що між сторонами кредитного договору від 02.11.2023 р. за № 478082-КС-002 мали місцерозрахунку в період його дії, а є лише внутрішнім документом, виготовленим позивачем. Довідки та розрахунки не містять в собі інформації та доказів приналежності платіжної карти «№ [NUMBER] » Монобанку саме відповідачці, а не іншій особі. Більш того, реквізити повного карткового рахунку позичальника (на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів) в матеріалах справи немістяться. Ні в змісті кредитного договору, ні в будь-яких інших документах оформлених при наданні кредитних коштів, всупереч викладених вище вимог закону. Тому з вищевказаних документів неможливо встановити ні власника рахунку/картки, ні даних про здійснені операції. Такі документи не є розрахунковими документами та не підтверджують переказу коштів, операцій по банківському рахунку, оскільки такі документи не містять відмітки про час їх прийняття та виконання банком, не містять повного номера картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме Відповідача або поступлення грошових коштів на банківський рахунок Позивача. Також вважає, що умови договору про нарахування процентів є несправедливими та нікчемними, оскільки згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Таким чином представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог та нікчемністю умов договору щодо нарахування процентів за користування коштами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 02.11.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено договір № 478082-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 договору кредиту, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 9000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,15011539 процентів за кожен день користування кредитом. Пунктом 2 кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом, нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно Графіку платежів. Пунктом 3. кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 9000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] , що підтверджується довідкою про перерахування коштів. До теперішнього часу відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № 478082 -КС-002 про надання кредиту належним чином не виконала, а лише часткового сплатила кошти, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 478082-КС-002 позичальника [PERSON] здійснила часткову оплату за договором № 478082-КС-002 на загальну суму 7738,88 грн. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] , належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у неї станом на 22.06.2025 року утворилась заборгованість за договором № 478082-КС-002 про надання кредиту, в розмірі 26 850,13 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 8 442,23 грн; суми прострочених платежів по процентах - 18 407,90 грн. Щодо заперечень представника відповідача про те, що не є допустимим доказом розрахунок заборгованості, слід зазначити наступне: у Постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зауважила, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операцій та є підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і податкових документах. Отже, наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка за договором, є належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі картки відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції) і є первісними бухгалтерськими документами про видачу та сплату коштів за кредитним договором №478082-КС-002. Також представник відповідача вважає неналежним доказом довідку про перерахування коштів, а так само вважає, що відсутні докази того, що картка «№ [NUMBER] належить відповідачу, а не іншій особі і що саме відповідач отримала кошти. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Ч.6 ст.11 Закону, передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір,про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19. Відповідач [PERSON] через веб-сайт Кредитодавця шляхом введення Логіну Особистого кабінету та паролю Особистого кабінету, ввійшла до Особистого кабінету та з Особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подала Заявку на отримання кредиту, де відповідно вказала номер свого поточного (карткового) рахунку. 02.11.2023 року [PERSON] , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 478082-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС Одноразового ідентифікатора UA-0402, (направленого Позичальнику на номер телефону [NUMBER] вказаного Позичальником в Заявці) електронного повідомлення СМС-повідомлення. В матеріалах справи наявне довідка (підтвердження) щодо здійснення переказу грошових коштів, згідно договору №478082-КС-002 від 02.11.2023 (а.с.38). Відповідно до вказаної довідки грошові кошти в сумі 9000 грн було перераховано 02.11.2023 о 17 год. 46 хв. на картку № [NUMBER] , згідно анкети клієнта на номер вказаної нею картки [NUMBER] . Слід також зазначити, що працівником ТОВ «Бізнес позика» при укладення договору було здійснено фотофіксацію особи позичальника [PERSON] з її паспортом громадянина України та копію фотознімку долучено до справи (а.с.55). Таким чином факт укладення договору відповідачем і отримання саме відповідачем кредитних коштів суд вважає доведеними. Що стосується доводів представника відповідача про несправедливість та нікчемність умов договору щодо нарахування процентів за користування коштами, слід зазначити, що проценти, які нараховуються протягом строку кредитування у відповідності до норм ЦК України в якості правомірної плати за користування кредитними коштами, наданими йому Позивачем у відповідності до умов Кредитного договору (статті 1048 та 1056-1 ЦК України) та проценти, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання, тобто у випадку, коли сума кредиту за Кредитним договором не повертається Позичальником у визначений ним строк (частина друга статті 625 ЦК України) є різними за своєю правовою суттю поняттями. Тому безпідставними є посилання представника відповідача на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно піддягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги Товариством обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Товариства підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved