Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.04.2021 між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір № 2213626, у відповідності до якого відповідач отримав позику. 11.08.2021 між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір № 11-08/2021, у відповідності до якого ТОВ «Маніфою» передало (відступило) ТОВ «Факторинг Партнерс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором № 2213626. Крім того, 29.04.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] було укладено договір № 2111876603419, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредит. 01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір № 1-12, у відповідності до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором № 2111876603419. У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відповідно до договору № 10-01/2023 від 10.01.2023 передало (відступило) ТОВ «Коллект центр», яке в подальшому передало (відступило) ТОВ «Факторинг Партнерс» відповідно до договору № 18-02/25 від 18.02.2025, належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором № 2111876603419. Всупереч умовам вищевказаних кредитних договорів відповідач не виконав своїх зобов`язань, заборгованість не погасив. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь із відповідача заборгованості: - за договором № 2213626 від 27.04.2021 в сумі 3\~767, 40 гривень, з яких: 1 300, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 2\~467, 40 гривень заборгованість за відсотками; - за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 в сумі 35\~621, 77 гривень, з яких: 1 900, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 33\~721, 77 гривень заборгованість за відсотками. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 02.06.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 0503754493234). (а.с. 77-78зв.) За інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказане поштове відправлення було повернуто на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання». З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із копією ухвали суду від 02.06.2025, направлене неодноразово відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулись до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 101-102, 104-105) Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 02.06.2025 вважається врученою відповідачу 15.07.2025. У строк, визначений судом ухвалою від 02.06.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які інші докази по справі чи клопотання, крім тих, що надані позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.04.2021 [PERSON] та ТОВ «Маніфою» було укладено позики № 2213626, відповідно до умов якого фінансова установа зобов`язалась передати [PERSON] у власність грошові кошти (позику) в сумі 1 300, 00 гривень строком на 20 днів - до 17.05.2021. В свою чергу відповідач зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування позикою та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. (а.с. 44-47) Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів. (а.с. 47зв.-48) Відповідач підтвердив, що він, зокрема: отримав в чіткій та зрозумілій формі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про захист персональних даних»; вивчив та повністю погоджується з умовами цього договору позики, правилами надання фінансових послуг, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Маніфою», які є невід`ємною частиною договору (п. 8.3 договору позики). Крім того, 29.04.2021 відповідач звернувся до ТОВ «Служба миттєвого кредитування» із заявою-анкетою для отримання кредиту, ознайомившись з примірним (типовим) кредитним договором та усіма його додатками, включаючи Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування», що розміщені на сайті smk.zp.ua та www.bistrozaim.ua, та погодившись з ними. (а.с. 32зв.) Того ж дня, 29.04.2021, відповідач був ознайомлений із паспортом споживчого кредиту. (а.с. 34-35зв.) Так, 29.04.2021 відповідач акцептував оферту, і між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачем було укладено договір про надання фінансових послуг № 2111876603419, у відповідності до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» зобов`язалось надати [PERSON] кредит в сумі 1 900, 00 гривень строком на 16 днів з дати його отримання (орієнтовний строк), граничним строком кредитування 1 рік. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов кредитного договору. (а.с. 30-32) Зокрема розмір процентів за користування кредитом і порядок їх нарахування сторони правочину узгодили в п. 1.4. вищевказаного договору. Додатком № 2 до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів. (а.с. 33-33зв.) Підписуючи вищевказаний договір, відповідач підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Служба миттєвого кредитування», текст яких розміщений на сайті smk.zp.ua та www.bistrozaim.ua (п. 4.1. договору). Також відповідач підтвердив, що до укладення цього договору від товариства він отримав: інформацію, вимоги надання якої передбачені законодавством України, в тому числі інформацію, що міститься у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; підписаний сторонами екземпляр договору, графіку платежів, паспорт кредиту (п. 4.9. договору). 11.08.2021 між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11-08/2021, у відповідності до якого ТОВ «Маніфою» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором позики № 2213626 від 29.04.2021. (а.с. 66-70) Так, згідно із п. 1.2 вищевказаного договору факторингу, підписання сторонами та скріплення їх печатками Акту прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «Маніфою» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості. 11.08.2021 між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 68) З Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «Маніфою» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до боржника за договором № 2213626 [PERSON] (а.с. 69-70) 23.05.2024 між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 23/05/24, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» передало (відступило) ТОВ «Факторинг Партнерс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором позики № 2213626. (а.с. 7-13) Так, згідно із п. 5.2 вищевказаного договору факторингу, перехід прав вимоги відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписані сторонами Акти прийому-передачі Реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до фактора відповідних прав вимог. 23.05.2024 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було складено і підписано вищевказаний акт. (а.с. 10) Із Реєстру заборгованостей № 3 від 23.05.2024 вбачається відступлення ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги, зокрема, до боржника за договором № 2213626 від 27.04.2021 [PERSON] (а.с. 11зв.-13, 86) 24.05.2024 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Факторинг Партнерс» сплатило в повному обсязі ціну продажу, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією. (а.с. 9зв.) 01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 1-12, у відповідності до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором № 2111876603419 від 29.04.2021. (а.с. 61-65) Згідно із п. 6.1.4. вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру Боржників (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого Права вимоги. 03.12.2021 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило фінансування, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. (а.с. 63) Із Реєстру боржників від 03.12.2021 вбачається відступлення ТОВ «Служба миттєвого кредитування» ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги, зокрема, до боржника за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 [PERSON] (а.с. 64-65, 88) 03.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було складено вищевказаний акт. (а.с. 63зв.) 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до якого ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект центр» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором № 2111876603419 від 29.04.2021. (а.с. 71-76) Так, згідно із п. 5.2. вищевказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, право вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором на набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було складено вищевказаний акт. (а.с. 73зв.) Із Реєстру боржників від 10.01.2023 вбачається відступлення ТОВ «Вердикт Капітал» ТОВ «Коллект центр» права вимоги, зокрема, до боржника за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 [PERSON] (а.с. 75-76, 85) Виконання зобов`язань ТОВ «Коллект центр» перед ТОВ «Вердикт Капітал» щодо сплати ціни вищевказаного договору факторингу підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023. (а.с. 74-74зв.) 18.02.2025 між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 18-02/25, у відповідності до якого ТОВ «Коллект Центр» передало (відступило) ТОВ «Факторинг Партнерс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором № 2111876603419 від 29.04.2021. (а.с. 14-21) Так, згідно із п. 5.2. вищевказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, право вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором на набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). 18.02.2025 між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було складено вищевказаний акт. (а.с. 18зв.) Із Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «Коллект Центр» ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги, зокрема, до боржника за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 [PERSON] (а.с. 19зв.-21, 86зв.) Виконання зобов`язань ТОВ «Факторинг Партнерс» перед ТОВ «Коллект Центр» щодо сплати ціни вищевказаного договору факторингу підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 18.03.2025. (а.с. 19) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами договорів № 2213626 від 27.04.2021 і № 2111876603419 від 29.04.2021 передбачено право позикодавця (кредитора) без згоди позичальника передавати права за цими договорами третім особам (п. 4.2.2 і п. 21.1.7 договорів відповідно). Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України,\~якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаних договорах. Доказів того, що вищевказані договори факторингу та відступлення прав вимоги визнані недійсними, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином,\~ з моменту підписання відповідних актів прийому-передачі реєстру заборгованостей/приймання-передачі реєстру боржників за вищевказаними договорами факторингу та відступлення прав вимоги, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу\~ТОВ «Факторинг Партнерс» стало новим кредитором відповідача за договором позики № 2213626 від 27.04.2021 і договором про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови вищевказаних кредитних договорів, заборгованість за якими підлягає стягненню в примусовому порядку. \~ \~ \~ \~Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони,\~або надсилалися\~ними до\~інформаційно-телекомунікаційної\~системи,\~що використовується\~сторонами.\~У разі\~якщо зміст\~правочину зафіксований\~у кількох\~документах,\~зміст такого\~правочину також\~може бути\~зафіксовано шляхом\~посилання в\~одному з\~цих документів\~на інші\~документи,\~якщо інше\~не передбачено\~законом. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин,\~який вчиняє\~юридична особа,\~підписується особами,\~уповноваженими на\~це її\~установчими документами,\~довіреністю,\~законом або\~іншими актами\~цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статтею 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до\~ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» в\~редакції,\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання: електронного\~підпису або\~електронного цифрового\~підпису відповідно\~до Закону\~України «Про\~електронний цифровий\~підпис»,\~за умови\~використання засобу\~електронного цифрового\~підпису усіма\~сторонами електронного\~правочину; електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором,\~визначеним цим\~Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор\~це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6 і п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). При укладенні договору позики № 2213626 від 27.04.2021 і договору про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021 відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону кредиторами було направлено одноразові ідентифікатори, якими відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариств, тим самим підписавши договори. З матеріалів справи вбачається, що відповідач вчинив ряд дій, спрямованих на укладення кредитних договорів, і підписав електронними підписами одноразовими ідентифікаторами кредитні договори. В свою чергу кредитодавцями було проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідача. Судом прийнято\~до уваги,\~що без\~отримання листа\~на адресу\~електронної пошти\~та/або\~смс-повідомлення,\~без здійснення\~входу на\~сайт фінансових\~установ за\~допомогою логіна\~особистого кабінету\~і пароля\~особистого кабінету\~кредитні договори\~між кредитодавцями\~та відповідачем\~не були\~б укладені. Відповідно, укладення вищевказаних кредитних договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, ці правочини відповідно до закону вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі. Отже, судом встановлено, що договір позики № 2213626 від 27.04.2021 і договір про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021 укладено між фінансовими установами та відповідачем в електронній формі, при укладенні яких їх сторонами було погоджено усі істотні умови цих договорів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредитів (позик), просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Із відомостей ТОВ «Маніфою» про щоденні нарахування та погашення за договором позики № 2213626 від 27.04.2021 вбачається наявність станом на 11.08.2021 (на дату відступлення прав вимоги) заборгованість в сумі 3\~767, 40 гривень, з яких: 1\~300, 00 гривень заборгованість за позикою; 2\~467, 40 гривень заборгованість за відсотками. (а.с. 60-61зв.) З розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «Факторинг Партнерс» вбачається, що заборгованість за вищевказаним договором станом на 27.04.2025 становить 3\~767, 40 гривень, з яких: 1\~300, 00 гривень заборгованість за позикою; 2\~467, 40 гривень заборгованість за відсотками. (а.с. 88зв.) Із розрахунків заборгованості за договором про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021 вбачається: - 01.12.2021 (на дату відступлення прав вимоги) заборгованість становить 13\~908, 00 гривень, з яких: 1\~900, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 12\~008, 00 гривень заборгованість за відсотками (розрахунок здійснено ТОВ «Служба миттєвого кредитування») (а.с. 56зв.-57зв.); - станом на 10.01.2023 заборгованість становить 35\~621, 77 гривень, з яких: 1\~900, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 33\~721, 77 гривень заборгованість за відсотками (розрахунок здійснено ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 87зв.). Здійснений позивачем розрахунок заборгованості по договору про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021 станом на 27.04.2025 лише констатує суми заборгованості, визначені первісними кредиторами, і вказує на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договору про відступлення прав вимоги позивачем. (а.с. 87) Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України\~саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредиту, а також розмір заборгованості, визначений позивачем. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Як вбачається із повідомлення 06.11.2024 ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунку ТОВ «Маніфою» на підставі договору № ФК-П-20/05-05 від 08.07.2020, зокрема 27.04.2021 успішно здійснено транзакцію в системі iPay.ua 87727254 в сумі 1 300, 00 гривень за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . (а.с. 58) Згідно повідомлення ТОВ «Маніфою» вищевказана платіжна картка належить [PERSON] , на яку був зарахований платіж (№ транзакції в системі iPay.ua 87727254; договір № 2213626). (а.с. 58зв.-59зв.) На підтвердження\~виконання умов\~договору про\~надання фінансових\~послуг №\~2111876603419\~від 29.04.2021,\~позивачем суду\~надано повідомлення\~ТОВ «ФК\~«Вей Фор\~Пей» від\~04.02.2025.\~З даного\~повідомлення вбачається\~здійснення 29.04.2021\~о 00\~год.\~21\~хв.\~транзакції в\~сумі 1\~900,\~00\~гривень на\~рахунок відповідача\~(номер\~карти [NUMBER] ;\~власник карти\~Visa)\~(а.с.\~56) Вищевказане відповідачем не спростовано. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Оцінюючи наявні\~в матеріалах\~справи докази\~у їх\~сукупності,\~суд прийшов\~до висновку\~про підтвердження\~факту отримання\~відповідачем кредитів\~(позик): -за договором № 2213626 від 27.04.2021 в сумі 1\~300, 00 гривень; -за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 в сумі 1\~900, 00 гривень. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення тіла кредиту (позики) за вищевказаними договорами, матеріали справи не містять. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту (позикою): -за договором № 2213626 від 27.04.2021 в сумі 1\~300, 00 гривень; -за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 в сумі 1\~900, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість по відсотках: -за договором № 2213626 від 27.04.2021 в сумі 2\~467, 40 гривень; -за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 в сумі 33\~721, 77 гривень. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами вищевказаних кредитних договорів, і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Щодо стягнення заборгованості по відсотках за договором позики № 2213626 від 27.04.2021, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони вищевказаного договору погодили строк позики 20 днів від дати отримання кредиту (до 17.05.2021) і узгодили нарахування процентів за користування кредитом в межах цього строку кредитування. Як вбачається із умов договору позики № 2213626 від 27.04.2021, продовження строку позики можливе лише шляхом укладення додаткової угоди за ініціативою позичальника (п. 3.6, п. 4.4.4). Автоматична пролонгацію строку позики не передбачена. Із розрахунків заборгованості здійснених ТОВ «Маніфою» вбачається нарахування відсотків за період з 27.04.2021 до 12.05.2021 в розмірі 0, 01 % на добу від суми кредиту, з 13.05.2021 до 20.05.2021 в розмірі 1, 99 % на добу від суми кредиту, які 21.05.2021 за період з 27.04.2021 до 20.05.2021 було перераховано, і в подальшому продовжено нарахування відсотків із застосуванням відсоткової ставки 1, 99 % на добу від суми кредиту до 06.07.2021. Крім того із даного розрахунку вбачається нарахування пені з 21.05.2021 до 06.07.2021. (а.с. 60-60зв.) Як вбачається із вищевказаного розрахунку, ТОВ «Манфою» безпідставно до суми заборгованості по відсотках включено й заборгованість по пені, ототожнивши поняття «пеня» і «проценти» за договором. Однак, пенею є неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~несвоєчасно виконаного\~грошового зобов`язання\~за кожен\~день прострочення\~виконання, а проценти за договором це плата за користування кредитними коштами. Отже, правова природа пені і процентів за договором є різною. Із матеріалів справи вбачається, що сума заборгованості, пред`явлена позивачем до стягнення за договором позики № 2213626 від 27.04.2021, зокрема по відсотках, визначена на підставі розрахунку заборгованості, здійсненим первісним кредитором, яка як встановлено судом, включає в себе нарахування неустойки. При цьому, як вбачається із змісту позовної заяви, заборгованість за неустойкою не є предметом спору, а тому не досліджується судом. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевказані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача по відсотках, враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Досліджуючи нарахування відсотків по договору позики № 2213626 від 27.04.2021, пред`явлених позивачем до стягнення, суд прийшов до висновку, що такі нараховані й поза межами строку кредитування. У зв`язку із чим суд наголошує, що проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Суд підкреслює, що зазначене вище не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Статтею 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (п. 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому\~законом\~або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Так само, якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Суд зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за\~ст. 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Суд звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених\~ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (п. 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, то суд зауважує наступне. Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених\~законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи ч. 2 і ч. 3 ст.\~6\~і ст.\~627 ЦК України\~визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в п. 22 і п. 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій\~статті 6 ЦК України\~зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя\~статті 6 ЦК України\~не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У\~статті 627 ЦК України\~зазначено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою\~закону\~за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі\~ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння позивачем правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень\~ст. 625 ЦК України. Суд зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість у цивільних відносинах, які регулює\~глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (п. 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Вищевказане узгоджується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як\~ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з умов договору позики, позикодавець має право нараховувати проценти на прострочену позику, із чого слідує, що фактично позикодавець продовжує строк позики на власний розсуд, при цьому що п. 2.3.4 цього договору чітко визначено строк позики - 20 днів (до 17.05.2021) і пролонгація строку позики можлива виключно за ініціативою позичальника з подальшим укладенням додаткової угоди. Суду не надано належних доказів пролонгації строку позики за вищевказаним договором позики з 18.05.2021, відповідно судом не встановлено продовження такого строку чітко визначеного його умовами до 17.05.2021. Отже, враховуючи вищенаведене, нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст. 1048 ЦК України. Таким чином, правомірним є нарахування відсотків за користування кредитними коштами в межах строку позики за період з 28.04.2021 до 17.05.2021, враховуючи, зокрема, те, що першим днем користування позики згідно п. 3.3 договору є наступний день з дня надання позики. Відповідно, нарахування позикодавцем відсотків за 27.04.2021 є неправомірним. Так, у відповідності до умов вищевказаного договору відсотки за користування позикою за період з 28.04.2021 до 17.05.2021 в межах строку позики з 27.04.2021 до 17.05.2021 становлять 517, 40 гривень (1\~300, 00 гривень х 1, 99 % х 20 днів). Водночас, сторони даного правочину в п. 3.2 погодили нарахування процентів на прострочену позику у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором. Тобто у договорі сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування позикою», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Наведене вище вказує на тлумачення нарахованих процентів поза межами строку кредитування - за період з 18.05.2021 до 06.07.2021, як міри відповідальності на підставі\~ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Так, відповідно до\~\~ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який\~прострочив\~виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За\~ змістом\~ наведеної\~ норми\~ закону\~ нарахування\~ на суму боргу вищевказаних процентів вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно, виходячи із положень договору № 2213626 від 27.04.2021, позивач має право на підставі положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України вимагати від боржника сплатити проценти встановлені саме договором в розмірі 1, 01 % на добу від суми кредиту. Як вбачається із розрахунків заборгованості, нарахування цих відсотків здійснено лише на заборгованість по тілу кредиту. Тому суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Так, проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, у відповідності до положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України і умов кредитного договору, за період з 18.05.2021 до 06.07.2021 (період визначений позивачем) становлять 669, 63 гривень (1 300, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 51 день (кількість днів прострочення) х 1, 01 % (розмір % визначений умовами договору)). Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення відсотків за користування позикою за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Таким чином суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування позикою за договором № 2213626 від 27.04.2021 за період з 27.04.2021 до 17.05.2021 в сумі 517, 40 гривень і за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18.05.2021 до 06.07.2021 в сумі 669, 63 гривень. При цьому відсотки в сумі 1\~280, 37 гривень не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки є необгрунтованими. Щодо стягнення заборгованості по відсотках за договором про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з умов вищевказаного договору, сторони цього правочину погодили орієнтовний строк кредитування 16 днів (до 14.05.2021) з можливість його пролонгації, визначивши граничний строк кредитування 1 рік, та узгодили нарахування відсотків за користування кредитом в межах цього строку (п. 1.3. п. 1.4., п. 1.9. договору). Судом не встановлено продовження строку кредитування за вищевказаним кредитним договором. Таким чином, враховуючи вищенаведене, за користування кредитними коштами, тобто в межах граничного строку кредитування 1 рік (з 29.04.2021 до 29.04.2022), відповідач у відповідності до умов кредитного договору зобов`язаний сплатити 17\~599, 89 гривень відсотків ((1 900, 00 гривень х 2 % х 16 днів (з 29.04.2021 до 14.05.2021) + (1 900, 00 гривень х 1, 64 % х 14 днів (з 15.05.2021 до 28.05.2021) + (1 900, 00 гривень х 1, 38 % х 15 днів (з 29.05.2021 до 12.06.2021) + (1 900, 00 гривень х 2, 65 % х 321 день (з 13.06.2021 до 29.04.2022)). Належних доказів того, що відповідач здійснював платежі на виконання умов кредитного договору, як і того, що строк кредитування було продовжено, матеріали справи не містять. При цьому судом прийнято до уваги, що умовами кредитного договору передбачено автоматичну пролонгацію строку кредитування виключно за умови сплати позичальником (або за умови договірного списання) нарахованих за договором відсотків без оформлення/підписання будь-яких додаткових угод, звернень тощо (п. 2.1.1.11 і п. 4.11). Водночас, як вбачається із розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «Вердикт Капітал», останнім нараховано відсотки й поза межами строку кредитування. Суд вкотре зауважує, що виходячи з вищенаведених норм чинного законодавства України, нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст. 1048 ЦК України. Водночас, з наданих позивачем розрахунків слідує, що за період поза межами строку кредитування ТОВ «Вердикт Капітал» було нараховано не проценти на підставі\~ст. 625 ЦК України, а проценти за «користування кредитом». Так, у графі «нараховані 3 % річних за користування грошовоми коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України» вказано про відсутність будь-яких нарахувань «0». Вказане вище унеможливлює тлумачення нарахованих процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі\~ст. 625 ЦК України Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування кредитом за договором № 2111876603419 від 29.04.2021 за період з 29.04.2021 до 29.04.2022 в сумі 17\~599, 89 гривень. При цьому відсотки в сумі 16\~121, 88 гривень не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки є необгрунтованими. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 02.06.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості: -за договором позики № 2213626 від 27.04.2021 в сумі 2\~487, 03 гривень, з яких: 1\~300, 00 гривень заборгованість за позикою; 517, 40 гривень заборгованість за відсотками за період з 27.04.2021 до 17.05.2021; 669, 63 гривень відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 18.05.2021 до 06.07.2021; -за договором про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021 в сумі 19\~499, 89 гривень, з яких: 1 900, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 17\~599, 89 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 29.04.2021 до 29.04.2022, що разом становить 21\~986, 92 гривень. У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів по договору позики № 2213626 від 27.04.2021 в сумі 1\~280, 37 гривень та по договору про надання фінансових послуг № 2111876603419 від 29.04.2021 в сумі 16\~121, 88 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2\~422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 02.05.2025. (а.с. 79) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~352, 18 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (55, 82 %). Решту судового збору в сумі 1\~070, 22 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 02.07.2024 між ТОВ «Факторинг Партнерс» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» було укладено договір про надання правової допомоги № 02-07/2024. (а.с. 25-27) Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження виконання АО «Лігал Ассістанс» умов вищевказаного договору, суду надано витяг з акту № 7 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025. (а.с. 29) Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Як вбачається із умов договору про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до цього договору (п. 4.1. договору). Сума, визначена актом про надання юридичної допомоги цього договору є гонораром АО за надання юридичної допомоги та поверненню не підлягає (п. 4.5. договору). У відповідності до заявки про надання юридичної допомоги № 1039 від 01.03.2025, вартість надання АО ТОВ «Факторинг Партнерс» юридичної допомоги з супроводу примусового стягнення з [PERSON] заборгованості становить 13 000, 00 гривень, з яких: вартість усної консультації з вивченням документів 4\~000, 00 гривень (2 години); вартість складання позовної заяви 9\~000, 00 гривень (3 години). (а.с. 28) Вищевказане узгоджується й з витягом з акту № 7 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025, підписаним сторонами правочину. (а.с. 28) За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Суду не надано докази сплати позивачем гонорару АО. Водночас, судом прийнято до уваги, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Отже, оскільки в даному випадку, договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визначення витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації позивачу. На вищевикладене неодноразово звертав Верховний Суд у своїх постановах. Такий же висновок також викладений у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Савін проти України» (заява № 34725/08), «Тебєті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03). За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial