Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-14 00:00:00

В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначає,\~що з\~відповідачем уклав\~договір позики,\~відповідно до\~умов якого\~позивач 05.04.2024\~року надав\~відповідачу позику\~у сумі\~459245\~грн.,\~а відповідач\~зобов`язувався\~повернути позику\~протягом шести\~місяців з\~моменту отримання\~вимоги про\~повернення даної\~позики або\~її частини.\~У разі\~прострочення повернення\~грошових коштів\~у встановлений\~строк він\~бере на\~себе зобов`язання\~сплатити на\~користь позикодавця\~суму боргу\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. Проте,\~зазначені кошти відповідач не\~повернув. Через це позивач звернувся до суду та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 530 071, 95 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу, детальний опис та розмір яких буде підтверджено додатково. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 травня 2025 року справа була передана Рівненському районному суду Рівненської області за підсудністю. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 червня 2025 року у справі було відкрито провадження та призначено до підготовчого провадження. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі. Позов підтримує та просить його задоволити. Не заперечує щодо винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви позов визнає. Просить справу розглядати без його участі. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Короткий зміст заяв по суті справи. Як встановлено\~в судовому\~засіданні, 05.04.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 459 245 грн. На підтвердження зобов`язання відповідач видав позивачу розписку. За умовами договору позики відповідач засвідчив, що ним отримано від позивача вказані кошти та визнано, що відповідну позичену грошову суму він зобов`язувався повернути протягом шести місяців з моменту отримання вимоги про повернення даної позики або її частини. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, він бере на себе зобов`язання сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. 18 жовтня 2024 року на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про повернення коштів, згідно якої відповідачу було надано додатково можливість повернення коштів протягом 30 днів з моменту отримання вимоги. Вимогу відповідач отримав того ж дня - 18 жовтня 2024 року, оскільки вона була направлена на його електронну адресу. Позивач надав термін добровільного повернення коштів до 17 листопада 2024 року, без нарахування штрафних санкцій, тобто з 18 листопада 2024 року грошове зобов`язання відповідача є простроченим. Проте,\~зазначені кошти відповідач не\~повернув. Відповідач не\~вживає\~будь-яких\~дій,\~спрямованих на\~погашення заборгованості.\~Неодноразові\~звернення\~з\~приводу повернення\~позичених коштів\~залишаються\~проігнорованими. Станом на час подання даної позовної заяви 05.05.2025 зазначена сума боргу відповідачем повернута не була. Також борг не повернутий станом на час розгляду справи. Щодо стягнення заборгованості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 629 ЦК України закріплено імперативну норму, згідно з якою договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд також приймає до уваги положення ст. 627 ЦК України, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору передбачає свободу в укладенні договору, неприпустимість примусу щодо вступу у договірні відносини. Свобода договору включає можливість сторін вільно визначати характер (вид, тип) договору, який вони укладають. Це означає, що сторони за своїм вибором вправі укладати як договори, що передбачені цивільним законодавством (тобто врегульовані законодавством договірні форми), так і такі, які хоч і не передбачені цивільним законодавством, але не суперечать його загальним засадам (ст. 6 ЦК України). Укладаючи договори, передбачені актами цивільного законодавства, сторони мають право врегулювати в них також ті свої відносини, які цими актами не врегульовані. Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати умови (зміст) договору, який вони укладають (ст. 628 ЦК України). Правова позиція ВСУ у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року наступна:\~відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказані обставини підтверджуються розпискою, з тексту якої можна дійти висновку про те, що позивач та відповідач дійшли взаємної згоди щодо суми боргу в розмірі 459 245 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч двісті сорок п`ять) грн. В частині вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, слід зазначити таке. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18) викладено наступну правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) також зазначила, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. За умовами договору позики від 05.04.2024 р., з 18 листопада вказане грошове зобов'язання є простроченим. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить стягнути нараховані проценти, які розраховані за період з 06.04.2024 до 17.11.2024. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Приписи ст.\~ст.\~536\~і 1048\~ЦК України\~визначають,\~що плата\~за користування\~чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Слід звернути увагу, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово\~зауважувала Велика\~Палата Верховного\~Суду,\~термін "користування\~чужими грошовими\~коштами" (ст. 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст. 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст. 625 ЦК України) (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Таким чином,\~зважаючи на\~підписання розписки\~відповідачем 05\~квітня 2024\~року (належне\~підтвердження отримання\~грошових коштів\~відповідачем),\~а також\~з огляду\~на пред`явлення\~вимоги про\~повернення грошових\~коштів відразу\~після написання\~розписки та\~добровільного продовження\~терміну повернення\~коштів до\~17\~листопада 2024\~року включно, розрахунок процентів на рівні облікової ставки Національного банку України проведений за період з 06.04.2024 року (з наступного дня після укладення договору позики) по 17.11.2024 року. На підставі ст. ст. 536 і 1048 ЦК України, згідно яких визначається плата за користування чужими коштами, з відповідача підлягає стягненню проценти протягом правомірного користування сумою позики з 06 квітня 2024 року по 17 листопада 2024 року, у розмірі 32 581,28 грн. (3648,80 грн. + 8323,03 грн. + 20 609,41 грн.). В частині вимог позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій та інфляційних витрат суд зазначає наступне. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку сторонами не встановлено інший розмір процентів. Як зазначає позивач, у встановлений строк позику повернуто не було, тому за період прострочення позивач нарахував відсотки - 3 % річних, з 18 листопада 2024 року по 30 квітня 2025 року - 164 дні прострочення, що становить 6 190,37 грн. Водночас, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до правової позиції ВС, що міститься у постанові від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22, касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, у зв`язку з введенням в дію в Україні воєнного стану, з 24.02.2022 року неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами та ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних), за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за договором позики, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак нарахування, починаючи з 18 листопада 2024 року, є безпідставним. До суду було подано розрахунок інфляційних втрат. Інфляційні втрати, які просить стягнути позивач, становлять 32 055,30 грн. Отже, враховуючи те, що порушення боржником зобов`язання є умовою нарахування неустойки, яка є заходом відповідальності за порушення зобов`язання, порушення позичальником умов договору позики щодо своєчасної сплати суми боргу, це тягне за собою обов`язок позичальника сплатити кредитору інфляційні витрати. Разом з тим, суд зазначає, що з відповідача не може бути стягнуто інфляційні втрати про які просить позивач, враховуючи наступне. 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено режим воєнного стану. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (далі - Закон № 2120-IX) передбачає звільнення позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання згідно з договором кредиту (позики), укладеним банком чи іншим кредитодавцем (позикодавцем). Зокрема, відповідно до Закону № 2120-IX позичальник підлягає звільненню від: (а) відповідальності згідно зі ст.625 ЦК (сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних); (б) обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення згідно з договором кредиту (позики). Зазначене вище правило діє протягом строку дії воєнного стану та у 30- денний строк після його припинення або скасування. Якщо з 24 лютого 2022 року неустойка (штраф, пеня) й інші платежі вже були нараховані за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання), вони підлягають списанню. Як вбачається з матеріалів справи, договір позики між сторонами було укладено 05.04.2024 року, тобто в період дії воєнного стану в Україні. Таким чином інфляційні втрати не підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки такі нараховані під час дії воєнного стану, що дає право звільняти особу від сплати штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання. Отже, сума інфляційних втрат за період з 18 листопада 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок яких здійснено позивачем у зв`язку з простроченням позичальником виконання грошового зобов`язання, не підлягають стягненню з відповідача, оскільки у вказаний період в Україні діяв воєнний стан, що в силу вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, є підставою для звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки. Отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Висновки суду. Наявність підписаного сторонами договору позики (розписки про отримання коштів) свідчить про бажання його учасників укласти договір та розуміння його змісту, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не примушена до укладення такого договору. Волевиявлення відповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору відповідачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили її прийняти умови договору. Надана розписка у судовому порядку недійсною не визнана. Отже, наведені докази у їх сукупності свідчать про отримання грошових коштів відповідачем. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши грошові кошти відповідачу, проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідач не заперечував, що користувалася коштами, які були надані йому позивачем, також цей факт підтверджений матеріалами справи. У ч. ч. 1, 2 та 5\~ст. 263\~ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведеного позов підлягає до часткового задоволення. Розподіл судових витрат. За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абз.2 п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абз. 4, 5 п.п. 3.1, абз. 1 п.п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Нормами законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Правничу допомогу у цій справі позивачу надавали представники АО "Калька і Луцик", однак договору про надання правничої допомоги до матеріалів справи не було надано. Позивач стверджує, що поніс судові витрати на правову допомогу, однак їх розмір не вказав. На підтвердження даного факту долучено до матеріалів справи ордер на надання правничої допомоги серія ВК № 1184429 від 13.08.2025 р. та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1149 від 26.02.2015. Разом з тим, в матеріалах відсутній акт прийому-передач послуг з детальним описом наданих послуг у вказаній справі. Також, суд звертає увагу позивача, що ордер на надання правничої допомоги та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не є належними та допустимими доказами понесення позивачем витрат на правову допомогу, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, оскільки суд не може встановити, які саме послуги надавались адвокатом позивачу, яка їх вартість та чи співмірні такі витрати із складністю справи. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження №61-15441с19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до змісту ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, то судові витрати (сплачений судовий збір у розмірі 5 300 грн. 72 коп.) підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до суми заявлених вимог. Позов був заявлений на суму 530 071 грн. 95 коп., суд задоволив позов на суму 459 245 грн., що складає 86,64%. Судовий збір, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до суми заявлених вимог, складає 4 592,54 грн. (5 300,72х0,8664=4 592,54). Розподіл судових витрат суд вирішує згідно ст. ст. 141 та 142 ЦПК України. Оскільки відповідачем було визнано позов, то з нього на користь позивача має бути стягнуто 50 % судового збору від суми 4592,54 грн., що становить 2 296 грн. 27 коп.

Outcome: approved