Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 16 серпня 2021 року, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у розмірі 116 761,02 грн., з яких 44 500,00 тіло позики, 4450,00 грн. - фіксований штраф, 3763,60 грн. - 3% річних за період з 17 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року, 45392,44 грн. пені за період з 17 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року, 18 654, 98 грн. інфляційних втрат за період жовтень 2021 року по червень 2024 року. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі укладеного договору позики від 16 серпня 2021 року, позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у сумі 44500,00 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше 16 вересня 2021 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором у визначені строки не виконав, чим порушив умови договору, ним не було повернуто суму позики, що позбавило позивача права позивача вільно володіти та розпоряджатися на власний розсуд вказаною грошовою сумою. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 12 січня 2022 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею обрано Підпалого В.В. 07 листопада 2022 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 08 листопада ухвалою судді передано на розгляд до Житомирського районного суду Житомирської області. 26 травня 2023 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 10 липня 2023 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху. 01 вересня 2023 року ухвалою судді продовжено строк залишення заяви без руху. 12 січня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. 15 липня 2024 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. 26 березня 2025 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого головуючим суддею обрано Литвинову І.В. 18 червня 2025 року ухвалою судді закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримувала в повному обсязі. Відповідач не з`явився у судове засідання, повідомлявся належним чином за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання. Заяви по суті або з процесуальних питань не надходили до суду. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступного висновку. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. 16 серпня 2021 року [PERSON] (позикодавець) і [PERSON] (позичальник) уклали договір позики /а. с. 5-6/. Відповідно до розписки від 16 серпня 2021 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 44 500,00 грн. за договором позики грошей /а.с. 7/. Згідно з пунктом 1 Договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 44 500,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до п. 2 Договору, сторони за цим договором домовилися про те, що договір позики є безпроцентним. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 16 вересня 2021 року. Відповідно до п. 7 Договору, за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та діючим законодавством України. Згідно п. 8 Договору, у випадку прострочення повернення грошових коштів позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої за кожний день прострочення виконання зобов`язання, від несплаченої в обумовлені строки суми. У разі прострочення повернення грошових коштів понад 5 банківських днів позичальник, крім пені, сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 10% від несплаченої в обумовлені строки суми (п. 9 Договору). У випадку порушення зобов`язань стороною, що тягне за собою нарахування штрафних санкцій, відсотків річних, сторони домовилися, що за для виконання своїх зобов`язань, в разі порушення умов Договору, в першу чергу погашаються нараховані штрафні санкції, інфляційні втрати та відсотки річних, після чого здійснюється погашення основного зобов`язання (п. 10 Договору). Однак відповідач своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів так і не виконав - грошові кошти ні в обумовлені строки, ні до цього часу повернуті не були. Згідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Договір набирає чинності з моменту його укладення (стаття 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту статті 638 ЦК України. Зобов`язання, що витікають з договору позики, встановлені статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги). Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У силу вимог частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дослідивши матеріали справи, суд погоджується з наданим представником позивача розрахунком заборгованості, тому оскільки [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4450,00 грн. фіксованого штрафу, 3763,60 грн. - 3% річних за період з 17 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року, 45392,44 грн. пені за період з 17 вересня 2021 року по 11 липня 2024 року, 18 654, 98 грн. інфляційних втрат за період жовтень 2021 року по червень 2024 року. Крім того, відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. За таких обставин, суд прийшов до висновку в порядку ст. 265 ЦПК України встановити в рішенні необхідність органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення і стягнути з відповідача на користь позивача: - 3% річних з 12 липня 2024 року по день виконання рішення за формулою: 3% = (Сума боргу) * (Процентна ставка) / 100% / 365 днів * (Кількість днів); - Пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ з 12 липня 2024 року по день виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, за формулою : (Пеня) = (Сума боргу) * (Ставка пені (%)) / 100% /365 днів * (Кількість днів); - Інфляційні збитки, починаючи з липня 2024 року по день виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування за формулою: - (Збитки від інфляції) = (Сума боргу) * (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи сторони відповідача не підтверджено жодними доказами, обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову підтверджені належними доказами, не спростовані відповідачем, тому позов обґрунтований і підлягає задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до пункту першого частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), N 34884/97). Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Так, представником позивача на підтвердження понесених витрат надано суду додаткову угоду № 3 від 02 лютого 2022 року до Договору про надання правової допомоги від 20 січня 2022 року /а. с. 106/. Відтак, суд вважає, що заявлена стороною позивача сума витрат на правову допомогу підлягає стягненню з відповідача, а саме у розмірі 10 000, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved