Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

19 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси заява представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича про забезпечення позову до подачі позовної заяви, у якій заявник просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, заява передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 24 серпня 2025 року заяву представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича про забезпечення позову до подачі позовної заяви залишено без задоволення. 30 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, у якій позивач просить витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також здійснити розподіл судових витрат. На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу передано на розгляд судді Косіциній В.В. Разом із позовною заявою, до суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича про забезпечення позову, у якій заявник просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачеві строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 05 листопада 2024 року. Також, ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року заяву представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича про забезпечення позову, що надійшла разом із позовною заявою задоволено, забезпечено позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1493764051101, що належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 04 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича про забезпечення позову, у якій заявник просив забезпечити позов шляхом заборони [PERSON] здавати в оренду квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; заборонити використовувати квартиру та побутову техніку, меблі та предмети інтер`єру квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У підготовче засідання, призначене на 05 листопада 2024 року з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку із неявкою відповідачки у підготовче засідання, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 10 грудня 2024 року. Ухвалою суду 08 листопада 2024 року заяву представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича про забезпечення позову від 04.11.2024 року залишено без задоволення. 10 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Будилка Едуарда Дмитровича про ознайомлення з матеріалами справи та отримання документів, у якій заявник просив надати можливість представнику [PERSON] адвокату Будилку Едуарду Дмитровичу ознайомитися з матеріалами справи та відкласти підготовчий розгляд справи на іншу дату, на якій стоїть відмітка про те, що представник відповідачки ознайомився з матеріалами справи 11 грудня 2024 року. Підготовче засідання, призначене на 10 грудня 2024 року не відбулося у зв`язку із нестабільним підключенням до мережі Інтернет, що підтверджується довідкою, у зв`язку з чим, підготовче засідання по справі відкладено на 24 лютого 2025 року. 16 грудня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Будинка Едуарда Дмитровича про зупинення провадження у справі, у якій заявник просив зупинити провадження у справі №522/15962/24-Е до набрання законної сили рішенням у справі №522/4009/22. У підготовче засідання, призначене на 24 лютого 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. У підготовчому засіданні представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи задля ознайомлення із клопотанням про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання усне клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи задоволено, підготовчий розгляд справи відкладено на 18 березня 2025 року. У підготовче засідання, призначене на 18 березня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. У підготовчому засіданні, призначеному на 18 березня 2025 року представник позивача заперечував проти задоволення клопотання. Представник відповідачки просив задовольнити заявлене клопотання у повному обсязі. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 21.03.2025 року задля вирішення питання щодо зупинення провадження. У підготовче засідання, призначене на 21 березня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце підготовчого засідання. Ухвалою суду від 21 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Будинка Едуарда Дмитровича про зупинення провадження у справі відмовлено. Відкладено підготовчий розгляд справи на 28 квітня 2025 року. 23 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання, призначене на 28 квітня 2025 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується довідкою. Підготовче засідання по справі було відкладено на 02 червня 2025 року. 02 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про вступ у справі як представника. У підготовче засідання, призначене на 02 червня 2025 року з`явився позивач та його представник, а також представник відповідачки. У підготовчому засіданні представник відповідача адвокат Костинюк Юрій Дмитрович подав заяву про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання зазначене клопотання задоволено та за погодженням зі сторонами відкладено підготовчий розгляд справи на 16 червня 2025 року. 13 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про відкладення розгляду справи, у якому заявник просив відкласти підготовчий розгляд справи на іншу дату. 16 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 16 червня 2025 року з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 16 червня 2025 року клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про відкладення розгляду справи залишено без задоволення. Закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Призначено справу до судового розгляду по суті на 07 липня 2025 року 07 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про відкладення розгляду справи, у якому заявник просив відкласти підготовчий розгляд справи на іншу дату. 07 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява Горіної наталі Вікторівни про відкладення розгляду справи. У судове засідання, призначене на 07 липня 2025 року з`явився позивач та його представник. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання клопотання про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд справи відкладено на 14 липня 2025 року. У судове засідання, призначене на 14 липня 2025 року з`явився позивач та його представник, а також представник відповідача. Представником відповідача адвокатом Костинюком Юрієм Дмитровичем заявлено клопотання про зупинення розгляду справи, у якому він просив зупинити провадження у справі до завершення розгляду справи №522/4009/22. Також, у судовому засіданні, призначеному на 14 липня 2025 року представник відповідача адвокат Костинюк Юрій Дмитрович заявив клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у якому просив залучити до участі у справі №522/15962/214-Е нас стороні позивача [PERSON] . Також, у судовому засіданні представник відповідача адвокат Костинюк Юрій Дмитрович подав відзив, у якому просив: - поновити строк для подання цього скороченого відзиву; - встановити додатковий строк для подання повного відзиву; - відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 14 липня 2025 року клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залишено без розгляду. Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про поновлення строку для подання скороченого відзиву. Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Костинюка Юрія Дмитровича про встановлення додаткового строку для подання відзиву. Відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння повернуто без розгляду. У судовому засіданні, призначеному на 14 липня 2025 року представник [PERSON] адвокат Костинюк Юрій Дмитрович звернувся із заявою, у якій просив відвести суддю Приморського районного суду м. Одеси Косіцину В.В. від розгляду справи №522/15962/24-Е. Заява мотивована тим, що головуюча суддя має упереджене ставлення до сторони відповідача. На підтвердження зазначеного заявник посилається на те, що 02 червня 2025 року до ЕС була подана заява про долучення його до електронного кабінету справи як представника відповідача. Зазначена дія була вчинена лише 16 червня 2025 року в період дії його відпустки. Також було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відпусткою та лікарняним. Наголосив на тому, що процесуальна дія у вигляді закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суді значно звужує права відповідача. Посилається на те, що у судовому засіданні було подане заперечення щодо дій головуючого, оскільки, суддя не надала часу на підготовку заяви про відвід. Вказує на те, що у ЄСІТС відсутні матеріали електронної справи, а тому, вважає, що дії суду є упередженими щодо них. Ухвалою суду від 14 липня 2025 року у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. У судовому засіданні, призначеному на 14 липня 2025 року представник [PERSON] адвокат Костинюк Юрій Дмитрович вдруге звернувся із заявою, у якій просив відвести суддю Приморського районного суду м. Одеси Косіцину В.В. від розгляду справи №522/15962/24-Е. Заява мотивована тим, що головуючий суддя допомагає збирати докази, які сумнівної якості, оскільки, головуюча вказала, що може самостійно отримати відповідь з ДРРП, що на думку представника відповідача порушує принцип диспозитивності. Ухвалою суду від 14 липня 2025 року у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги засідання по справі відкладено на 19 серпня 2025 року. У судове засідання, призначене на 19 серпня 2025 року з`явився позивач та його представник, відповідачка та його представник. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 25 серпня 2025 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.02.2018 року, реєстровий номер 645, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном Андрієм В`ячеславовичем, що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 25.08.2025 року №440720005. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року у справі №522/4009/22 позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , від 23 лютого 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Бежаном А. В. та зареєстрований у реєстрі за № 645. Постановою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Шляпіної Л. М. залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року залишено без змін. На підставі зазначеного рішення, 16.01.2024 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 25.08.2025 року №440720005. Відповідно до інформаційної довідки з ДРРП від 25.08.2025 року №440720005, 26 січня 2024 року право власності на зазначену квартиру [PERSON] було відчужено на користь [PERSON] на підставі договору дарування, реєстровий номер 230, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном Андрієм В`ячеславовичем. Постановою КЦС ВС від 11 вересня 2024 року у справі №522/4009/22 касаційну скаргу представника [PERSON] адвоката Колісника Андрія Івановича задоволено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою, другою, четвертою статті 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 13 Контитуції України визначається, що Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших. Аналіз судової практики свідчить, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц). Так, квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] на підставі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року у справі №522/4009/22, яке було скасовано постановою КЦС ВС від 11 вересня 2024 року у справі №522/4009/22 з направленням справи на новий розгляд. КЦС ВС приймаючи постанову виходив з того, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував, що ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину і якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У справі, яка переглядається, встановлено, що на підставі договору дарування за відповідачем зареєстровано право власності на спірну квартиру, що свідчить про наявність у нього на момент укладення оспорюваного договору наміру створити юридичні наслідки, а саме набути право власності на нерухоме майно, що [PERSON] дійсно мав на меті купити спірну квартиру у батьків, але через відсутність коштів сторонами була обрана така форма правочину як дарування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, послався лише на показання свідків та не зазначив, на підставі яких інших доказів, які він оцінив, суд дійшов такого висновку. При цьому суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і останній надавав згоду на її безоплатне відчуження відповідачу та надалі не оспорював договір дарування. Посилаючись на те, що [PERSON] повернув спірну квартиру сім`ї свого батька шляхом видачі довіреності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував, що у період з 15 жовтня 2019 року (дата видачі довіреності) до 18 грудня 2021 року (дата смерті [PERSON] ) батько відповідача не вчинив ніяких дій з повернення спірної квартири у власність сім`ї (власність свою та дружини). Тому, КЦС ВС констатував, що висновки судів не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням закону. Останнім набувачем квартири є відповідачка [PERSON] , яка набула право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі договору дарування, від 26 січня 2024 року, реєстровий номер 230, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном Андрієм В`ячеславовичем. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у статті 388 ЦК України». Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна, з`ясовуючи чи знала/могла знати вказана особа про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб. На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21). Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19). Вирішуючи питання про те, чи є [PERSON] добросовісним набувачем спірного об`єкта нерухомого майна, суд враховує наступне. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року, що залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року набрало законної сили 13 грудня 2023 року. Державну реєстрацію права власності за [PERSON] на зазначений об`єкт нерухомого майна була проведена 23 січня 2024 року та вже 26 січня 2024 року [PERSON] відчужила спірний об`єкт нерухомого майна своїй доньці [PERSON] на підставі безоплатного договору договору дарування від 26.01.2024 року, реєстровий номер 230, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном Андрієм В`ячеславовичем. На думку суду [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем зазначеного об`єкта нерухомого майна, оскільки, такий об`єкт був переданий їй у власність матір`ю на підставі безвідплатного договору (договору дарування) через три дні після того, як право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення суду по справі, в якій сама [PERSON] була допитана в якості свідка. Тому, враховуючи той факт, шо квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] на підставі рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року у справі №522/4009/22, яке було скасовано постановою КЦС ВС від 11 вересня 2024 року у справі №522/4009/22 з направленням справи на новий розгляд., беручи до уваги те, що [PERSON] є добросовісним набувачем зазначеного об`єкта нерухомого майна, оскільки, набула право власності на нього на підставі безоплатного договору, укладеного з матір`ю суд вбачає підстави для задоволення позову та витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] спірного об`єкта нерухомого майна. Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Згідно копії платіжної інструкції від 27.09.2024 року №9355-7391-5655-4094, [PERSON] сплатив в якості судового збору грошову суму у розмірі 12\~112,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з відповідача в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 12 112,00 гривень. На підставі зазначеного,

Outcome: approved