Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

[PERSON] через свого представника 09.05.2024 року звернувся в Залізничний районний суд м.Львова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , юридичного департаменту Львівської міської ради, в якій просить скасувати наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 24.06.2020 року №186-Ж-З «Про передачу жилого блоку у гуртожитку у власність громадян»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житлове приміщення в гуртожитку серія та номер б/н від 24.06.2020 року, видане юридичним департаментом Львівської міської ради на жиле приміщення [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на об?єкт нерухомого майна жиле приміщення [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2122935046101) за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з одночасним припиненням права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується долученими до даної позовної заяви копіями свідоцтва про право власності від 17 серпня 2015 року № [NUMBER] та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 44369465 від 23.09.2015 року. На другому поверсі вказаного гуртожитку, а саме в його правій стороні розташоване приміщення загального користування (допоміжне приміщення гуртожитку) хол, що позначене під літерою LXII, дане приміщення протягом всього часу існування вказаного гуртожитку використовувалося його мешканцями за його призначенням, а саме з початку побудови гуртожитку як загальна кімната для відпочинку (в ній стояв загальний телевізор), а згодом для зберігання речей, інвентарю мешканців вказаного поверху, а також для задоволення інших господарсько-побутових потреб мешканців другого поверху гуртожитку. Весною 2016 року мешканці гуртожитку дізналися, про те, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації від 07.04.2016 року № 211 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр. [PERSON] », Залізнична РА вирішила: затвердити висновок міжвідомчої комісії протокол № 11 від 05.04.2016 року § 3; [PERSON] , наймачу житлового приміщення [ADDRESS] , погодити завершення самочинно розпочатих робіт з переобладнання частини холу загального користування під літерою LXII на ІІ поверсі під житлове приміщення відповідно до проекту розробленого ФОП [PERSON] . Після переобладнання житлові приміщення № 57 будуть складатися з двох житлових кімнат пл. 17,7 м2, пл.. 11,2 м 2, коридору пл. 2, 73 м2, поєднаного санвузла пл. 3, 53 м 2; зобов`язати [PERSON] здати в експлуатацію переплановані житлові приміщення у встановленому порядку та звернутись в обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради БТІ та ЕО для внесення змін в технічну документацію. Таким чином, спірне допоміжне приміщення гуртожитку - хол було самовільно захоплене [PERSON] , тобто вилучене зі спільної сумісної власності мешканців гуртожитку. Вважає, що зазначені рішення та висновки є незаконними та необґрунтованими, а відтак прийняте на їх підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації від 07.04.2016 року № 211, яким фактично незаконно приєднано (надано) [PERSON] приміщення загального користування (допоміжне приміщення гуртожитку) хол, яке не може згідно чинного законодавства передаватися в особисте користування чи власність певним особам без згоди всіх мешканців будинку (гуртожитку). Позивач звертає увагу на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року в цивільній справі 462/1055/19, було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Залізничного районного\~суду м.\~Львова від\~18\~травня 2018\~року в\~цивільній справі\~№ 462/1055/19,\~та прийнято\~нове судове\~рішення,\~яким задоволено\~позов [PERSON] ,\~та скасовано\~розпорядження Залізничної\~районної адміністрації\~від 07.04.2016\~року №\~211\~«Про затвердження\~висновку міжвідомчої\~комісії гр.\~ [PERSON] »,\~а постановою\~Верховного Суду\~від 05\~липня 2023\~року касаційну\~скаргу [PERSON] \~залишено без\~задоволення,\~а постанову\~Львівського апеляційного\~суду від\~28\~квітня 2022\~року \~без змін. Таким чином, той факт що спірний хол є приміщенням загального користування (спільним допоміжним приміщенням гуртожитку), яким мають право користуватися всі мешканці гуртожитку, та він не може бути переданий в особисте користування без згоди всіх мешканців гуртожитку, встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 28\~квітня 2022\~року в\~цивільній справі\~№ 462/1055/19,\~яка має\~преюдиційне значення\~у даній\~справі,\~а тому\~це не\~підлягає доказуванню\~при розгляді\~даної справи. Оскільки, незважаючи на рішення судів, яким встановлено статус спірного холу, [PERSON] відмовилася надавати доступ [PERSON] та іншим мешканцям до спірного холу, [PERSON] звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом в якому просив зобов?язати [PERSON] надати [PERSON] \~безперешкодний доступ\~та ключі\~до приміщення\~загального користування\~(допоміжне\~приміщення гуртожитку)\~ холу\~під літ.\~LXII,\~площею 18,5\~кв.м.\~на другому\~поверсі гуртожитку\~по [ADDRESS] . В ході розгляду цивільної справи №462/6105/23 у Залізничному районному суді м. Львова, представником [PERSON] було надано до суду копію свідоцтва про право власності на житлове приміщення в гуртожитку серія та номер б/н від 24.06.2020 року видане Юридичним департаментом Львівської міської ради на підставі наказу «Про передачу житлового блоку у гуртожитку у власності громадян» від 24.06.2020 року № 186-Ж-З, згідно якого вбачається факт оформлення за [PERSON] права власності на житлове приміщення в гуртожитку [ADDRESS] . Відповідно до наказу Юридичного департаменту Львівської міської ради від 24.06.2020 року № 186-Ж-З «Про передачу жилого блоку у гуртожитку у власність громадян» передано у спільну сумісну власність громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] жиле приміщення № 57 в гуртожитку на [ADDRESS] . З технічного паспорта на жиле приміщення [ADDRESS] вбачається, що до його складу незаконно включено приміщення загального\~користування (допоміжне\~приміщення гуртожитку)\~ холу\~під літ.\~LXII,\~площею 18,5\~кв.м.\~на другому\~поверсі гуртожитку\~по [ADDRESS] . Зазначає, що вищевказане свідоцтво видане на спірну частину приміщення загального\~користування,\~з приводу\~якого більше\~шести років\~йдуть судові\~процеси між\~мешканцями вказаного\~гуртожитку,\~та [PERSON] ,\~в ході\~яких суди\~неодноразово встановлювали\~статус зазначеного\~приміщення як\~спільного допоміжного\~приміщення гуртожитку,\~яке не\~могло передаватися\~в особисту\~приватну власність\~будь-кого\~із мешканців\~гуртожитку. Відтак, оскільки спірний хол під літ. LXII, площею 18,5 кв.м. на другому поверсі гуртожитку по [ADDRESS] є спільним допоміжним приміщенням гуртожитку, та належить на праві спільної сумісної власності всіх мешканців зазначеного гуртожитку, наказ Юридичного департаменту Львівської міської ради від 24.06.2020 року № 186-Ж-З «Про передачу жилого блоку у гуртожитку у власність громадян», та видане на його підставі свідоцтво про право власності на житлове приміщення в гуртожитку серія та номер б/н від 24.06.2020 року є незаконним, та підлягають скасуванню. Враховуючи наведене, просить позов задовільнити в повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 07.06.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву. 28.06.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача [PERSON] адвокат Шепель Т.В. вказує на те, що спірний хол не є допоміжним приміщенням, так як у ньому відсутнє технічне обладнання гуртожитку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація останнього є неможливою, що підтверджується поверхневим планом 2 поверху гуртожитку у [ADDRESS] . Вважає, що позивачем не надано жодних доказів того, що без доступу до спірного холу немає технічної можливості експлуатувати або обслуговувати гуртожиток в цілому, а також доказів того, що спірний хол є призначений для побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб мешканців гуртожитку, для підтвердження юридичного статусу саме допоміжного приміщення. Посилання позивача на преюдиційне значення постанови Львівського апеляційного суду від 28.04.2022 р. у справі №462/1055/19 (провадження №22-ц/811/1749/21) вважає необґрунтованими, оскільки наявні постанова Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2023 року у справі № 462/1146/16-ц (провадження 22-ц/811/1570/22) та рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/1146/16-ц від 23.03.2017 року, згідно яких [PERSON] виселено з оскаржуваного приміщення, а обставини встановлені у постанові Львівського апеляційного суду від 28.04.2022 р. у справі №462/1055/19 нововиявленими не визнано, дані рішення набрали законної сили, а тому вони спростовують преюдиційне значення постанови Львівського апеляційного суду від 28.04.2022 року. Крім того, зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності та фактично зловживає процесуальними правами, так як йому ще у 2020 році був відомий факт проживання [PERSON] в приватизованому приміщенні, що підтверджується тим, що позивач надав суду в якості доказу постанову Львівського апеляційного суду від 28.04.2022 року у справі №462/1055/19 (провадження №22-ц/811/1749/21), постанову Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №462/1055/19, а також копії листів Відділу поліції №2 НПУ ГУ НП у Львівській області ЛРУ поліції №1 від 10.06.2022 р. та 05.07.2022 року. Також просить суд звернути увагу на те, що в квартирі [ADDRESS] є зареєстрованими неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а тому позбавляти їх житла є незаконним. У зв`язку з наведеним, просить суд у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та юридичний департамент Львівської міської ради своїм правом на подання відзиву не скористалися. У підготовчому засіданні 25.10.2024 року ухвалою суду було залучено до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та надано їй 15-денний строк із дня отримання відповідного повідомлення для подання суду пояснень щодо позову або відзиву. Третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування правом на подання до суду пояснень не скористалась. 29.11.2024 року в порядку\~ст.200 ЦПК України\~судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті у вступному слові позивач і його представник підтримали в цілому доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] і її представник, в свою чергу, у вступному слові підтвердила доводи, висловлені стороною відповідача у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача юридичного департаменту Львівської міської ради у вступному слові проти позову заперечила, зазначивши, що [PERSON] звернулась до юридичного департаменту Львівської міської ради у визначеному законом порядку із належним пакетом документів, а тому вважає наказ юридичного департаменту Львівської міської ради від 24.06.2020 року №186-Ж-З «Про передачу жилого блоку у гуртожитку у власність громадян» таким, що повністю відповідає законодавству. Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, у своєму вступному слові вказала, що право на житло є невід`ємним правом дитини, а тому виступає проти задоволення позову, оскільки таке буде порушувати права та житлові інтереси неповнолітньої відповідачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] , яка також є законним представником неповнолітньої відповідачки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.\~ Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується дослідженими матеріалами справи, що рішенням Львівської міської ради від 20.12.2013 року № 962 «Про передачу гуртожитку на [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Львова» запропоновано, зокрема, міській раді прийняти у власність територіальної громади м. Львова гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від відокремленого підрозділу «Будівельно-монтажне експлуатаційне управління №1» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (т.1, а.с.23). Ухвалою Львівської міської ради від 20.03.2014 року № 3192 прийнято у власність територіальної громади м. Львова гуртожиток на [ADDRESS] від відокремленого підрозділу «Будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 1» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (т.1, а.с.24). Ухвалою Львівської міської ради від 20.11.2014 року № 4121 надано дозвіл на приватизацію житлових і нежитлових (допоміжних) приміщень у гуртожитку на [ADDRESS] (т.1, а.с.25). Згідно із свідоцтвом про право власності від 17.08.2015 року № [NUMBER] та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 44369465 від 23.09.2015 року, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.20-21). Відповідно до витягу з протоколу № 21 наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій від 10.12.2014 року за наслідками розгляду заяви [PERSON] щодо надання згоди на покращення житлових умов за рахунок частини холу загального користування на 2 поверсі в гуртожитку на [ADDRESS] погоджено [PERSON] влаштування житлових приміщень при умові розроблення проекту перепланування холів загального користування 1-5 поверхів під житлові приміщення в гуртожитку на [ADDRESS] та рекомендовано Залізничній районній адміністрації надати висновок міжвідомчої комісії при Залізничній районній адміністрації про технічну можливість переобладнання частини холу загального користування на 2 поверсі в гуртожитку на [ADDRESS] (т.1, а.с.30). Відповідно до витягу з протоколу № 14 засідання міжвідомчої комісії від 28.04.2015 року за наслідками розгляду заяви [PERSON] було погоджено переобладнання частини холу загального користування під літ. LХІІ загальною площею 38,00 кв.м на II поверсі під житлове приміщення відповідно до проекту, розробленого ФОП [PERSON] , в якому буде обладнано житлову кімнату площею 11,2 кв. м, коридор площею 2,73 кв. м, поєднаний санвузол площею 3,53 кв. м (т.1, а.с.31). Згідно з витягом із протоколу № 4 засідання міжвідомчої комісії при виконкомі Львівської міської ради від 30.07.2015 року, вважається технічно можливим використовувати частину нежитлового приміщення на другому поверсі під літ. LХІІ (площа 18,5 кв. м) в гуртожитку на [ADDRESS] як житлове (т.1, а.с.32). Із акту ЛКП «Сяйво» від 04.01.2016 року вбачається, що комісія провела обстеження з виходом на адресу: [ADDRESS] другий поверх та виявила, що [PERSON] , яка проживає в кімнаті 57 влаштувала перегородку та двері у частині холу загального користування на другому поверсі, дане приміщення [PERSON] виділено згідно витягу протоколу № 21 наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій від 10.12.2014 року. Мешканці кв. [ADDRESS] , які розташовані на 2 поверсі самовільно зайняли дане приміщення та облаштували його під власні потреби, а саме встановили шафи і не надають допуску [PERSON] до облаштованого нею приміщення. Мешканцям квартир [ADDRESS] було дано попередження про зобов`язання звільнити дане приміщення (т.1, а.с.95). Відповідно до рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23.03.2017 року у справі №\~462/1146/16-ц, позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено та зобов`язано [PERSON] , який зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , звільнити самовільно зайняте приміщення холу загального користування під літ. LХІІ, площею 38 кв.м., на другому поверсі гуртожитку [ADDRESS] (т.1, а.с.104-105). Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 211 від 07.04.2016 року затверджено висновок міжвідомчої комісії - протокол № 11 від 05.04.2016 року § 3; [PERSON] , наймачу житлового приміщення [ADDRESS] , погоджено завершення самочинно розпочатих робіт з переобладнання частини холу загального користування під літ. LХІІ на ІІ поверсі під житлове приміщення відповідно до проекту, розробленого ФОП [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] переплановані житлові приміщення здати в експлуатацію у встановленому порядку. Постановою Львівського апеляційного суду від 29.01.2019 року у справі № 462/3471/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18.05.2018 року скасовано та у задоволенні позову [PERSON] до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про скасування розпорядження № 211 від 07.04.2016 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії громадянці [PERSON] » відмовлено у зв`язку з незалученням [PERSON] до участі у справі як співвідповідача (т.1, а.с.35-37). При цьому, в даному судовому рішенні встановлено, що приміщення холу в гуртожитку є місцем загального користування та що за матеріалами інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] приміщення під літерою LXІІ є кімнатою відпочинку гуртожитку. За даними довідки ЛКП «Сяйво» з місця проживання про склад сім`ї і прописку №6072 від 29.11.2018 року в квартирі [ADDRESS] з 03.10.2016 року зареєстровано [PERSON] , а з 11.10.2016 року - [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.103). Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №28 від 20.01.2020 року про зміну договору житлового найму жилого приміщення №57 в гуртожитку на [ADDRESS] рекомендовано змінити договір житлового найму жилого приміщення №57 в гуртожитку на [ADDRESS] ; визнати [PERSON] наймачем та укласти договір житлового найму жилого приміщення №57 в гуртожитку на [ADDRESS] , яке складається з двох кімнат жилою площею 13,7 м.кв., пл. 15,4 м.кв., санвузлів пл. 3,3 м.кв., пл. 2,8 м.кв., загальною площею 35,2 м.кв., жилою 29,1 м.кв., в якому вона зареєстрована з 2016 року; у спільному користуванні знаходиться кухня пл. 19.1 м.кв. під літ LХ, вмивальня пл. 14.1 м.кв. під літ. LVI, коридор пл. 4,2 м.кв. під літ. LVIІ, вбиральня пл. 12,5 м.кв. під літ LIХ, комора пл. 18,4 м.кв. під літ 56. Сім`я 3 особи ( [PERSON] 1969 р.н., дочка [PERSON] , 1989 р.н., внучка- [PERSON] , 2011 р.н.) (т.1, а.с.100). З оскаржуваного наказу юридичного департаменту Львівської міської ради від 24.06.2020 року №186-Ж-З «Про передачу жилого блоку у гуртожитку у власність громадян» вбачається, що наказано передати у приватну спільну сумісну власність громадянкам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] жиле приміщення №57 гуртожитку на [ADDRESS] , загальна площа жилого приміщення 35,2 кв.м., Комунальній установі «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» оформити та видати свідоцтво право власності відповідно до даного наказу (т.1, а.с.13). Відповідно до свідоцтва про право власності на житлове приміщення в гуртожитку від 24.06.2020 року юридичний департамент Львівської міської ради посвідчив те, що житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] та [PERSON] , житлове приміщення приватизовано згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видано на підставі наказу юридичного департаменту Львівської міської ради від 24.06.2020 року №186-Ж-З (т.1, а.с.14). В подальшому проведено державну реєстрацію права власності на об?єкт нерухомого майна жиле приміщення №57 в гуртожитку на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2122935046101) за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З довідки №1306-7001346755 та №1306-7001346673 від 15.07.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] фактично проживають на [ADDRESS] (а.с.94, 94 зворот). Разом з тим, судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 28.04.2022 року у справі № 462/1055/19, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.07.2023 року (т.1, а.с.44-50), позов [PERSON] до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Львівська міська рада, про скасування розпорядження задоволено та скасовано розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 07.04.2016 року № 211 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр. [PERSON] » (т.1, а.с.38-43). Дана постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що\~суд першої інстанції не звернув увагу на те, що оскаржуваним розпорядженням Залізничної районної адміністрації [PERSON] погоджено завершення самочинно розпочатих робіт з переобладнання\~частини холу загального користування гуртожитку під літ. LXІІ без погодження з іншими мешканцями гуртожитку,\~зокрема, позивачем [PERSON] та третіми особами у справі. Судове рішення прийняте на підставі аналізу судом матеріалів інвентаризаційної справи на гуртожиток по [ADDRESS] , на ст.11 якої зазначено про те, що спірне приміщення при побудові гуртожитку, та в подальшому мало статус кімнати відпочинку, яка призначена для користування всіма мешканцями гуртожитку. При цьому, судом були встановлені обставини того, що приміщення під літ. LXІІ за адресою: [ADDRESS] є приміщенням загального користування (допоміжним приміщенням) у гуртожитку, яке перебуває у спільній сумісній власності власників житлових приміщень\~цього гуртожитку.\~ Вирішуючи даний\~спір,\~суд виходить\~з того,\~що обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст.82 ЦПК України). Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)). Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)). Так, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п. 51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (п.40 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»). Отже,\~преюдиційно встановлена\~постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 28.04.2022\~року у\~справі № 462/1055/19 обставина, що приміщення під літерою LXІІ гуртожитку на [ADDRESS] є приміщенням загального користування (допоміжним приміщенням), не підлягає доказуванню, оскільки його істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати його знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу, що призвело би до порушення принципу правової визначеності та виникнення «колізії» судових рішень. Відповідно до ч.1, 3 ст.1\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків),\~житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Статтею 3 цього\~Закону регламентовано, що\~передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування). У п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», положення якого застосовуються до відносин, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників житлових та нежитлових приміщень у гуртожитках, на які поширюється дія\~Закону України\~«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», визначено, що приміщення загального користування (у тому числі допоміжні) відносяться до спільного майна багатоквартирного будинку. Вказане кореспондується із положеннями ч.2 ст.382 ЦК України, відповідно до яких усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають (ч.2 ст.10\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено, що положення цього пункту необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Законом України «Про\~забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» врегульовано правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Статтею 2 даного Закону передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло, зокрема, шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом). У статті 1-1 Закону України «Про\~забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», визначено, що допоміжні приміщення у гуртожитку це приміщення у гуртожитку, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку як житлового комплексу та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Аналогічне за змістом визначення допоміжних приміщень багатоквартирного будинку містить п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до положень п.10 ч.1 ст.3, ч. 1, 2 ст.6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку»\~власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають.\~Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями. Згідно з п.7 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. При цьому пунктом 7 Положення унормовано, що допоміжні приміщення передаються у спільну сумісну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Отже, наведене правове регулювання спірних правовідносин свідчить про те, що законодавством не передбачено механізм передачі у власність громадян окремо допоміжних приміщень будинку шляхом приватизації, викупу\~тощо, також як і право власників квартир багатоквартирних будинків на розпорядження своєю частиною зазначених приміщень. Таким чином,\~оскільки преюдиційно\~встановлено факт\~належності спірного\~приміщення холу\~загального користування\~під літ.\~LXII\~загальною площею\~38.0\~кв.м\~\~на другому\~поверсі гуртожитку\~по [ADDRESS] \~до приміщень\~загального користування\~(допоміжних\~приміщень)\~гуртожитку та\~до об`єктів\~права спільної\~сумісноївласності всіх мешканців вказаного гуртожитку, тому дане приміщення приватизації не підлягає, а приєднання частини такого до жилого приміщення\~№57\~і передача\~частини цього\~допоміжного приміщення\~в складі\~жилого приміщення\~у власність\~відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] шляхом приватизації суперечить наведеним положенням законодавства, є незаконною і порушує права позивача [PERSON] , котрий є власником жилого приміщення цього гуртожитку. За таких обставин рішення органу приватизації юридичного департаменту Львівської міської ради у формі наказу від 24.06.2020 року № 186-Ж-З «Про передачу жилого блоку у гуртожитку у власність громадян» є незаконним та підлягає скасуванню, а видане на його підставі свідоцтво про право власності на житлове приміщення в гуртожитку серія та номер б/н від 24.06.2020 року слід визнати недійсним. Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в\~редакції,\~чинній на\~час ухвалення\~рішення судом,\~у\~разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Враховуючи вищенаведені обставини, також, слід скасувати державну реєстрацію права власності на жиле приміщення\~№ [NUMBER] \~в гуртожитку\~на [ADDRESS] з\~одночасним припиненням\~права власності\~на нього. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] - адвоката Шепель Т.В. і представника органу опіки та піклування - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про те, що у спірному жилому приміщенні є зареєстрована неповнолітня дитина, а тому позбавляти її\~житла є\~незаконним,\~то суд\~такі відхиляє,\~оскільки скасування\~права власності на жиле приміщення у гуртожитку не призводить автоматично до втрати реєстрації місця проживання у такому приміщенні чи позбавлення права користування таким.\~ Таким чином,\~навіть якщо власник втрачає право власності на квартиру, він може залишатися зареєстрованим у ній, якщо інше не передбачено законом або рішенням суду, тобто в даному випадку при встановленні незаконності приватизації і скасування рішення про приватизацію приміщення гуртожитку втрата права власності не призводить до втрати права користування дитиною житлом, в якому вона зареєстрована з 2016 року і яким користувалась на відповідних правових підставах до приватизації. Що стосується доводів представника відповідача [PERSON] адвоката Шепель Т.В. про порушення позивачем строків позовної давності, то суд їх оцінює критично та зазначає наступне. Так,\~відповідно до\~положень ст.\~256,\~257\~ЦК України\~позовна давність\~-\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Згідно із Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 07.09.2022 (справа № 679/1136/21, провадження №61- 5238св22), виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про те, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, підлягає застосуванню. Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в країні неодноразово продовжувався та триває до цього часу. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набрав чинність 17 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону. З огляду на викладене, подана заява про застосування позовної давності не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи все наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та юридичного департаменту Львівської міської ради підлягає стягненню\~на користь\~позивача по\~908,40\~грн.\~понесених судових\~витрат зі\~сплати судового\~збору з\~кожного,\~а з\~відповідача [PERSON] ,\~яка також\~є законним\~представником неповнолітньої\~відповідачки [PERSON] ,\~- 1816,80 грн. (908,40 грн. + 908,40 грн.) понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved