Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

У березні 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до ТОВ «ФК «Кредіплюс» про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому позивач просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "КРЕДІПЛЮС" на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 9301 грн. 60 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.04.2022 р. у справі № 607/18604/21, яке вступило в законну силу 23.05.2022 р. було визнано виконавчий напис, вчинений 05 квітня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 86790, приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 61292 від 09.11.2020 року, укладеним із ТзОВ «Кредіплюс», за період з 24.11.2020 року по 23.03.2021 року на загальну суму 16 799 грн. 85 коп., таким, що не підлягає до виконання. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі вказаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 26.05.2021 р. Згідно даних звіту про здійснення відрахування та виплати КНП ''ТОДКЛ'' ТОР, в рамках ВП № [NUMBER] за червень 2021 року з позивача було стягнуто 1126 грн. 89 коп.Згідно даних звіту про здійснення відрахування та виплати КНП ''ТОДКЛ'' ТОР, в рамках ВП № [NUMBER] за липень 2021 року з позивача було стягнуто 1128 грн. 67 коп.Згідно даних звіту про здійснення відрахування та виплати КНП ''ТОДКЛ'' ТОР, в рамках ВП № [NUMBER] за серпень 2021 р. з позивача було стягнуто 1145 грн. 33 коп.Згідно даних звіту про здійснення відрахування та виплати КНП ''ТОДКЛ'' ТОР, в рамках ВП № [NUMBER] за вересень 2021 року з позивача було стягнуто 940 грн. 55 коп.Згідно даних звіту про здійснення відрахування та виплати КНП ''ТОДКЛ'' ТОР, в рамках ВП № [NUMBER] за жовтень 2021 року з позивача було стягнуто 1139 грн. 35 коп.Згідно даних звіту про здійснення відрахування та виплати КНП ''ТОДКЛ'' ТОР, в рамках ВП № [NUMBER] за листопад 2021 р. з позивача було стягнуто 1128 грн. 66 коп. Таким чином, cумарно з позивача в рамках виконавчого провадження було стягнуто 1126,89+1128,67+1145,33+940,55+1139,35+1128,66=6609,45 грн. Позивач вважає, що відповідач отримав вказані кошти без достатньої правової підстави і тому повинен їх повернути. Крім цього, на підставі ст. 625 ЦК України позивач нарахував з 23.05.2022 р. по 05.03.2025 р. 3 % річних в сумі 551, 38 грн та за період з 01.06.2022 р. по 31.01.2025 р. інфляційні в сумі 2140,77 грн. У судове засідання позивач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представник просила провести розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Осаулова А.А. від 11.03.2025 р. відкрито провадження у справі, призначено для розгляду справу по суті з повідомлення учасників справи, витребувано письмові докази. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.04.2022 р. у справі № 607/18604/21, яке вступило в законну силу, було визнано виконавчий напис, вчинений 05 квітня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 86790, приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 61292 від 09.11.2020 року, укладеним із ТзОВ «Кредіплюс», за період з 24.11.2020 року по 23.03.2021 року на загальну суму 16 799 грн. 85 коп., таким, що не підлягає до виконання. Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі вказаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] від 26.05.2021 р. Згідно відповіді приватного виконавця Кондратюка Р.В. від 01.07.2025 р. в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису з позивача було стягнуто 6609,45 грн, з яких на користь ТзОВ «Кредіплюс» перераховано 3655,87 грн, витрат виконавчого провадження - 320,00 грн, основна винагорода - 365,57 грн. При цьому, 2268,01 грн повернуто боржнику [PERSON] згідно платіжної інструкції №3611 від 29.08.2022 р. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Судом встановлено та підтверджується довідкою приватного виконавця відповідачу в рамках виконавчого провадження перераховано 3655,87 грн. При цьому, 320,00 грн та 365,57 грн були перераховані приватному виконавцю як основна винагорода та витрати виконавчого провадження, а 2268,01 грн повернуто боржнику [PERSON] згідно платіжної інструкції №3611 від 29.08.2022 р. Згідно ст. 42 ч.1-3 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. Варто також зазначити, що правовою підставою для отримання приватним виконавцем коштів є постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18 дійшов правового висновку, про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. Станом на момент розгляду цієї справи інформація про оскарження постанов приватного виконавця щодо стягнення основної суми винагороди, витрат виконавчого провадження відсутня. Доказів протилежного суду не надано, що свідчить про неможливість застосування в даному випадку ст. 1212 ЦК України. На підставі викладеного, обґрунтованими є вимоги щодо стягнення з відповідача 3655,87 грн безпідставно набутих коштів. Щодо стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних варто зазначити наступне. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41). Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Безпідставне користування відповідачем грошовими коштами позивача почалося з дня набрання рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.04.2022 р. у справі № 607/18604/21 законної сили. Позивач нараховує інфляційні втрати за період з 01.06.2022 р по 31.01.2025 р. та 3 % річних з 23.05.2022 р. по 05.03.2025 р. Судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти» було перераховано 3 % річних та інфляційні, виходячи з суми заборгованості - 3655,87 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь [PERSON] з ТОВ «ФК «Кредіплюс» безпідставно отриманих коштів в розмірі 3655,87 грн, 3 % річних - 305,59 грн, інфляційних втрат-1184,12 грн. Згідно ст.141 ЦПК України з ТОВ «ФК «Кредіплюс» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 669,80 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (задоволено 55,3%) На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial