Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

13 травня 2025 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області до [PERSON] про повернення земельної ділянки. В обґрунтування позову Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області (далі - Міжгірська селищна рада, рада, позивач) стверджувала, що 25 листопада 2021 року Міжгірською селищною радою було прийнято рішення яким було надано дозвіл громадянці [PERSON] , жительці [ADDRESS] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчують право власності на земельної частки (пай) та передати у власність на підставі сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997, земельну ділянку із земель колишнього КСГП ім. Шевченка, яка розташована на території Міжгірської селищної ради орієнтовною площею 0,70 га за межами населеного пункту с.Репинне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Розроблену технічну документацію [PERSON] для її погодження в Міжгірську селищну раду не надавала, однак 09.02.2022 було проведено державну реєстрацію зазначеної ділянки з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172 на підставі технічної документації із землеустрою. 21 червня 2022 року було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку. Після смерті [PERSON] згадану ділянку успадкував за заповітом її онук [PERSON] . Оскільки [PERSON] не зверталась до селищної ради за погодженням чи затвердженням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - відповідач стверджує про незаконність набуття нею права власності на ділянку, що порушує права Міжгірської селищної ради як розпорядника земель колишнього КСГП ім. Шевченка. Посилаючись на положення ст. 13 Конституції України, ч. 1 і 2 ст. 3, ст. Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст. 80, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 116, ст. 122, 126 ч. 2 ст. 152, п. 5 ч. 5, ч. 7 ст. 186 Земельного кодексу України, ст. 328, 387, 388 і 1212 Цивільного кодексу України позивач просить витребувати на користь Міжгірської селищної ради зазначену земельну ділянку з незаконного володіння [PERSON] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14.05.2025 було відкрито провадження в справі, постановлено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження, встановлено строки для подання сторонами заяв по суті й призначено підготовче засідання на 04 червня 2025 року. В установлений судом строк представницею відповідача [PERSON] - адвокаткою Павліченко Т.С. подано відзив на позов від 29.05.2025, яким сторона відповідача заперечує наявність підстав для задоволення позову й просить в позові відмовити. З відзиву на позов слідує, що відповідач визнає фактичні обставини справи, які викладені в позовній заяві, проте не погоджується з правовою їх кваліфікацією. При цьому стверджує, що в 1997 році [PERSON] отримала сертифікат серії ЗК № 006774 від 26.06.1997 на земельну частку (пай) із земель колишнього КСГП ім. Шевченка, яка розташована на території Міжгірської селищної ради орієнтовною площею 0,70 га за межами с. Репинне Міжгірського (зараз Хустського) району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва й з того часу користувалась цією ділянкою. В подальшому 22.04.2021 звернулась до Міжгірської селищної ради з заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо виділення земельної ділянки на підставі зазначеного сертифікату для подальшої передачі її у власність. Після прийняття селищною радою [PERSON] виготовила технічну документацію на підставі якої було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки й державну реєстрацію її права власності на вказану ділянку. Відповідач стверджує, що набуття у власність земельної ділянки відбулось у відповідності до вимог діючого законодавства, при цьому звертає увагу на недостатню ясність правового регулювання. Стверджує, що відповідач набув право власності законно в порядку спадкування. Додатково обґрунтовує дотримання встановленої законом процедури оформлення права власності на земельну частку (пай) роз`ясненням, викладеним в листі Міністерства юстиції України від 22.08.2022 № 71050/Ж-18649/8.4.4. Заявляє про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови в позові. З посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. 2 і 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», п. г). ч. 1 ст. 81, ст. 125 Земельного кодексу України, ст. 55 Закону України «Про землеустрій», п. 3 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 04 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 22 липня 2025 року, який було відкладено з визнаних поважними причин на 14 серпня 2025 року. Представник позивача адвокат Рішко С.І. в судовому засіданні підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив задовольнити його повністю. Представниця відповідача [PERSON] - адвокатка Павліченко Т.С. висловилась, що довіритель не бажає бути присутнім в судовому засіданні особисто, позаяк бере участь в розгляді справи через представницю. Висловилась, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах докази, перевіривши їх на відповідність критеріям належності, допустимості, достовірності й достатності у взаємозв`язку, з врахуванням визнаних сторонами фактичних обставин справи, з`ясувавши суть і правове регулювання спірних правовідносин - суд встановив такі фактичні обставини справи й дійшов таких висновків. 18 червня 1997 року на підставі рішення Міжгірської районної державної адміністрації від 17 червня 1997 року № 299 [PERSON] , члену КСГП ім. Шевченка було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 006774, яким посвідчено належність їй права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСГП ім. Шевченка розміром 0,70 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості) (а.с. 15, 16). 22 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до Міжгірської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо виділення земельної частки (паю) згідно сертифікату серії ЗК № 006774 для подальшої передачі у власність площею 0,70 га, яка знаходиться за межами населеного пункту с. Репинне для ведення особистого селянського господарства (а.с. 43). Рішенням Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 25 листопада 2021 року № 874 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної частки (паю)» надано дозвіл громадянці [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що посвідчують право власності на земельні частки (пай) та передано у власність на підставі сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997, земельну ділянку із земель колишнього КСГП ім. Шевченка, яка розташована на території Міжгірської селищної ради орієнтовною площею 0,70 га за межами населеного пункту с. Репинне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 15). На підставі зазначених сертифіката на право на земельну частку (пай) та рішення селищної ради [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Землемір» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 10-26). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 квітня 2025 року (а.с. 30, 31) державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 2122486000:02:001:0172 площею 0,70 га була проведена 09 лютого 2022 року. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 41, 42) підтверджується, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] була проведена 21 червня 2022 року. 07 вересня 2024 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 743, виданого 07 вересня 2024 року Міжгірською державною нотаріальною конторою, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 квітня 2025 року (а.с. 41, 42), Інформацією з Державного земельного кадастру (а.с. 27, 28) та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 квітня 2025 року (а.с. 30-40). Суд зауважує, що зазначені обставини підтверджуються дослідженими судом доказами й визнаються та не оспорюються сторонами, що підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, відтак суд визнає зазначені обставин установленими. З позовної заяви та наданих представником позивача пояснень слідує, що селищна рада оспорює законність набуття права власності [PERSON] на спірну ділянку й, відповідно, подальшого переходу такого права власності до правонаступника - [PERSON] з підстав недотримання первісним набувачем процедури набуття права власності на земельну ділянку. З доводів позивача слідує, що для набуття права власності на земельну ділянку власник сертифіката на право власності на пай повинен був звернутись до розпорядника таких земель за отриманням дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та після розробки такої документації повинен був повторно звернутись до розпорядника для погодження чи затвердження цієї документації й подальшого прийняття рішення про передання земельної ділянки у власність. Сторона відповідача заперечує проти доводів позивача й стверджує, що відповідно до усталеного порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) рішенням розпорядника пайових земель одночасно із наданням дозволу на розробку технічної документації щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) остання передається у власність. Станом на дату спірних правовідносин діяло їх наступне нормативне регулювання. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У Преамбулі Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 899-IV) сказано, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною першою статті 1 Закону № 899-IV встановлено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Статтею 3 Закону № 899-IV унормовано, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Відповідно до статті 5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Особливості встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) урегульовано статтею 11 Закону № 899-IV, відповідно до якої встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Земельні ділянки, які їх власники або інші особи будуть використовувати єдиним масивом, закріплюються межовими знаками встановленого зразка лише по окружній межі єдиного масиву. Відповідно до пункту 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Статтею 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до пунктів б), в) та ґ) статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується, зокрема, на принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; ґ) забезпечення гарантій прав на землю. Пунктом ґ) статті 81 Земельного кодексу України визначено як окрему підставу набуття громадянами права власності на землю - виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) не є передачею у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, оскільки заінтересованій особі за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування виділяється земельна ділянка, на яку особа вже набула право у вигляді земельної частки (паю) із земель колективної власності КСП і здійснюється відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» з врахуванням вимог законів України «Про землеустрій» та «Про Державний земельний кадастр». Пунктами 16 і 17 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України унормовано, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Суд констатує, що нормами діючого законодавства не передбачено обов`язку подавати на погодження або затвердження до органу місцевого самоврядування виготовленої технічної документації із землеустрою, якою здійснено виділення в натурі (на місцевості) земельну частку (пай). Посилання позивача на пункт 5) частини п`ятої статті 186 Земельного кодексу України - суд визнає необґрунтованим. При цьому суд зауважує, що рішенням Міжгірської селищної ради одночасно з наданням дозволу на розробку технічної документації було передано у власність [PERSON] земельну ділянку із земель колишнього КСГП ім. Шевченка. Відповідно до положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначена земельна ділянка не перебувала в комунальній власності територіальної громади - натомість належала до колективної власності КСГП ім. Шевченка. Також суд зауважує, що пунктами 4.2. і 4.3. зазначеного рішення було зобов`язано: [PERSON] замовити в землевпорядній організації виготовлення зазначеної технічної документації та земельний відділ виконкому ради внести відповідні зміни по землекористуванню й уточнення по платниках земельного податку. Суд зауважує, що зазначеним рішенням селищна рада не зобов`язувала [PERSON] подавати на затвердження технічну документацію, при цьому ініціювала внесення змін в обліку землекористувачів та платників земельного податку - як наслідки набуття нею права власності на земельну ділянку. Згідно з вказаними нормами законодавства, зокрема, статті 5 Закону № 899-IV Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області була наділена повноваженням прийняти рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), яке вона й реалізувала шляхом прийняття рішення від 25 листопада 2021 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної частки (паю)». Суд установив, що вказане рішення органом місцевого самоврядування не скасовувалось і не змінювалось, було чинним і реалізованим. Виділення [PERSON] належної їй згідно сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997 земельної частки (паю) в натурі було здійснено відповідно до статті 5 Закону № 899-IV на підставі рішення Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області. Виділення в натурі (на місцевості) належної [PERSON] земельної частки (паю) стало законною підставою для оформлення права власності на зазначену земельну ділянку, відповідно до пункту ґ) статті 81 Земельного кодексу України. З врахуванням приписів статей 125 і 126 Земельного кодексу України [PERSON] належним чином оформила право власності, відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з проведенням державної реєстрації права власності. Суд окремо наголошує на тому, що позивач Міжгірська селищна рада рішенням від 25 листопада 2021 року № 874 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою та передачі у власність земельної частки (паю)» надала дозвіл [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передала у власність зазначену земельну ділянку. Тобто чітко висловила своє волевиявлення щодо юридичної долі ділянки. Також суд зауважує, що звертаючись з цим позовом до суду позивач не посилався на допущення певних порушень при виділенні земельної частки в натурі та виготовленні технічної документації, як от: щодо місця розташування ділянки, її площі чи геометричних параметрів, розмірів або ж меж тощо. Державна реєстрація в Державному земельному кадастрі земельної ділянки кадастровий номер 2122486000:02:001:0172 площею 0,70 га була проведена 09 лютого 2022 року, а 21 червня 2022 року було здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відтак суд констатує, що [PERSON] в установлений законом спосіб набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2122486000:02:001:0172 площею 0,70 га. Суд не встановив порушення прав та законних інтересів позивача чи третіх осіб внслідок оформлення [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку право на виділення якої в натурі було набуто нею внаслідок отримання сертифіката серії ЗК № 006774 від 26.06.1997. 07 вересня 2024 року право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер 743, виданого 07 вересня 2024 року Міжгірською державною нотаріальною конторою. Законність переходу права власності до відповідача позивачем обговорювалась виключно в аспекті набуття права власності на ділянку [PERSON] - первінсим власником. З врахуванням не установлення судом порушень вимог законодавства при набутті права власності на земельну ділянку [PERSON] , розглядаючи справу в межах заявлених вимог і доводів сторін та наданих ними доказів, - суд не має підстав для виникнення сумнівів у законності переходу права власності на спірну ділянку в [PERSON] до [PERSON] в порядку спадкування. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як то передбачено нормами ст. 319 Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім цього суд зауважує, що витребування від власника певного об`єкта права власності безумовно становить втручання у його право на мирне володіння майна. Оцінюючи наявність підстав для такого втручання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Суд констатує, що в цій справі, з врахуванням установлених обставин, які свідчать про те, що право власності на земельну ділянку було набуто з дотриманням установленої законом процедури - відсутні передбачені законом підстави для здійснення втручання в право мирного володіння майном. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Оцінюючи відповідність втручання зазначеному критерію суд зауважує, що під час розгляду справи позивачем не було доведено наявності об`єктивної необхідності у витребуванні земельної ділянки на користь селищної ради в формі публічного, загального інтересу. Судом не було установлено порушень правової процедури набуття у власність земельної ділянки, що виключає в цій справі існування суспільного інтересу у виді правильного застосування законодавства. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. З урахуванням обставин справи, суд уважає, що позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку за відсутності установленого інтересу держави (суспільства) й без справедливого відшкодування становитиме індивідуальний надмірний тягар для [PERSON] . Відтак суд уважає, що втручання у право на мирне володіння [PERSON] земельною ділянкою не відповідатиме критерію пропорційності. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Суд зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Разом із тим, у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. За обставинами цієї справи, враховуючи усі наведені вище принципи, суд зауважує, що намагання виправити допущену в минулому органом місцевого самоврядування «помилку» не повинно непропорційним чином втручатися у нове право та перекладати на третіх осіб усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову сausa formalis (із формальних підстав) покладало б надмірний індивідуальний тягар на особу, яка в законний спосіб набула право власності на майно, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. Більше того суд звертає увагу, що в цій справі не було установлено допущення помилки чи порушення закону як селищною радою так і первісним власником земельної ділянки, а також відповідачем. Відтак суд уважає слушними доводи сторони відповідача щодо недотримання позивачем принципу належного врядування, зважаючи на непослідовність його дій, які первинно виявились у висловленні волевиявлення на виділення в натурі земельної ділянки й передання її у власність та в подальшому щодо пред`явлення позову про витребування ділянки на користь селищної ради. З урахуванням установлених обставин справи суд констатує відсутність підстав для задоволення позовних вимог та доходить висновку про відмову в задоволенні позову повністю. Відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed