Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-13 00:00:00

Представник позивача зазначає, що [PERSON] (Відповідач) звернувся до АТ «А-БАНК» щодо отримання банківських послуг та підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК». 01.07.2024 року, будучи клієнтом Банку, Позичальник уклав з Банком кредитний договір ABH0CT155101719785670946, щодо надання останньому кредиту в розмірі 100000 грн. строком на 11 місяців (тобто до 30.06.2025 року) зі сплатою процентів у розмірі 75 щорічно та комісії в розмірі 0.00 грн. (кредитний договір складається із Заяви Клієнта та Графіку погашення кредиту). Станом на 14.04.2025 року заборгованість Відповідача за даним кредитним Договором складала суму в розмірі 151963,58 грн., яка складається з: 100000 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 42708.76 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами; 0.00 грн. - загальний залишок заборгованості за комісією; 9254.82 грн. - загальний залишок заборгованості за пенею. Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису, використання якого погоджено сторонами в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» (заяві на погодження використання електронного підпису).Зважаючи на неналежне виконання відповідачем свох зобов`язань перед банком позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь АТ «А-БАНК» 151963, 58 грн. заборгованості та стягнути судові витрати (сплата судового збору) в розмірі 2422, 40 грн. 06.05.2025 року відповідач подав відзив. (а.с. 56-67, том 1). Зазначає про: відсутність правовідносин між сторонами; порушення процедури реєстрації в застосунку; відсутність належно укладеного кредитного договору; відсутність згоди на використання ЕЦП та недійсність такого підпису. Що обробка персональних даних є грубим порушенням; наявні маніпуляції в мобільному застосунку - це порушення прав споживача і вимог до укладення електронних договорів; має місце неналежне повідомлення про заборгованість, і через зазначене просить суд відмовити у задоволенні позову. АТ «А-БАНК» подав відповідь на відзив. Зазначають, що відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 02.03.2023 р. в АТ «А-БАНК» підтвердив під підпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, приєдналася до них та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до Умов та Правил, викладеними на сайті Банку. В подальшому, перебуваючи клієнтом Банку, Відповідач скористався додатковою послугою Банку "Швидка готівка". Відповідно до умов даної послуги, Відповідач з допомогою сервісу "А24" уклав в електронній формі з Банком додатковий кредитний договір № ABH0CT155101719785670946 від 01 липня 2024 року на суму в розмірі 100 000 грн. строком на 12 місяців зі сплатою процентів у розмірі 75% на рік. Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису. Свою згоду на використання електронного підпису відповідач надав у Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг в АТ «А-БАНК». У п.9 Заяви клієнта від 01.07.2024 року зазначено номер карти клієнта, на який було зараховано кредитні кошти. Надали виписку по картці [NUMBER] з якої, крім надходження кредитних коштів на картку, також вбачається і їх використання. У зв`язку з зазначеним просять задовольнити позовні вимоги АТ «А-БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Розглядати справу за відсутності представника АТ «А-БАНК». 06.05.2025 р. [PERSON] подав зустрічний позов (а.с. 100-132, том 1). Зазначає, що орієнтовно 1 березня 2023 року позивач придбав у магазині торговельної мережі «АТБ» банківську картку з брендуванням відповідача. Придбання відбулося у зв`язку з поширеною в магазині рекламою, яка пропонувала отримати знижки на акційні товари до 40%, за умови користування зазначеною карткою. На момент придбання картки, окрім цінника та рекламних матеріалів про знижки, інша істотна інформація щодо правової природи продукту, умов використання, можливого укладення договору, відповідальності чи інших юридично значущих дій - не надавалась. Банк не ознайомив його з істотними умовами банківських договорів. Він не розумів, який саме документ підписує за допомогою СМС. Зазначає, що його персональні дані оброблялися з порушеннями законодавства. Суть цих порушень полягає в наступному: укладення правочинів без волевиявлення, без письмової форми, без ознайомлення зі змістом, без підпису, що суперечить принципам дійсності договору (Цивільний кодекс України). Нав`язування споживачеві фінансових умов без попереднього інформування, без розкриття наслідків, у формі обману, що прямо порушує права споживача (ЗУ «Про захист прав споживачів»). Створення електронних документів без жодного підпису або з симульованим «підписом», який не має правової сили, без укладення будь-якого договору чи надання повноважень (ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг»). Фальсифікація цифрового підпису або застосування електронного підпису без згоди, без контролю, без договору на надання електронних довірчих послуг, що є грубим порушенням ЗУ «Про електронні довірчі послуги» і Постанов НБУ. Імітація укладення електронного договору без ідентифікації клієнта, без підтвердження наміру, без акцепту істотних умов, що суперечить чітким вимогам ЗУ «Про електронну комерцію». Незаконна обробка персональних даних, яка здійснювалася без правової підстави, без договору, без інформування, без надання доступу до зібраних даних (ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію»). Порушення процедур відкриття рахунку, передбачених Постановою НБУ № 162 - без заяви, без пред`явлення документів, без укладення договору. Незастосування вимог щодо цифрових підписів, встановлених Постановами НБУ № 151 та № 78 - зокрема, без фіксації підписання, без підтвердження ознайомлення, без контролю даних, без належної ідентифікації особи. За наведеного просить суд ухвалити рішення, яким: визнати відсутність між Позивачем та АТ «А-БАНК» будь-яких цивільно-правових зобов`язань за кредитним договором, договором банківського обслуговування чи будь-якими іншими договорами, укладеними у будь-якій формі. Визнати анкету-заявку на приєднання до банківського обслуговування, оформлену від імені Позивача, недійсною як таку, що була сформована без дійсного, вільного, усвідомленого та підтвердженого волевиявлення. Визнати, що електронний підпис, використаний для оформлення цієї анкети, не може вважатися підписом Позивача. Визнати відсутність договору між Позивачем та Відповідачем щодо створення або використання удосконаленого електронного підпису (УЕП), простого електронного підпису (ПЕП), або будь-якої іншої форми підпису. Визнати недійсним будь-який «документ», сформований АТ «А-БАНК» з використанням неідентифікованого чи симульованого електронного підпису Позивача. Визнати незаконною обробку персональних даних Позивача з боку АТ «А-БАНК». Визнати незаконною передачу персональних даних Позивача третім особам. Зобов`язати АТ «А-БАНК» припинити обробку персональних даних Позивача та видалити усі наявні персональні дані з власних баз та систем. Зобов`язати АТ «А-БАНК» не передавати персональні дані Позивача третім особам у майбутньому без письмової згоди Позивача. Зобов`язати АТ «А-БАНК» публічно вибачитися перед Позивачем, розмістивши вибачення на головній сторінці свого офіційного вебсайту протягом 180 днів із моменту набрання законної сили судовим рішенням. Накласти на АТ «А-БАНК» штраф за незаконну обробку персональних даних, згідно із Законом України «Про захист персональних даних». Накласти на АТ «А-БАНК» штраф за незаконну передачу персональних даних третім особам. Просить розглядати справу без його участі. АТ «А-БАНК» подав відзив на зустрічний позов. Зазначають, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, Верховний Суд України неодноразово підтверджував, що електронний підпис (особливо КЕП - кваліфікований електронний підпис) не може вважатися недійсним лише на підставі того, що особа заперечує факт підписання. Судова практика сформувала чіткі юридичні критерії, за яких КЕП визнається чинним і рівнозначним власноручному підпису, якщо не доведено протилежне. Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису. Свою згоду на використання електронного підпису відповідач надав у Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг в АТ «А-БАНК». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги". Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Покликаються на Положення про застосування електронного підпису в банківській системі України, Постанова НБУ №78. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Додатково У разі підпису клієнтом Анкети-Заяви на сенсорному екрані свого пристрою (смартфону), варто звернути увагу на Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України затвердженого Постановою Правління Національного банку України 13.12.2019 № 151. Відповідач очікує понести витрати у розмірі 5 000 грн. витрат на оплату правової допомоги адвоката. Дана сума передбачена п. 4.2 Договору про надання правової допомоги, а саме - додатковий гонорар за ведення кожної конкретної судової справи клієнта виплачується адвокату у вигляді «Гонорару успіху». «Гонорар успіху» становить 5% (п`ять відсотків) від ціни позову, але не менше 3000 грн. та не більше 15000 грн., по справах немайнового характеру «Гонорар успіху» становить 5000 грн. Що стосується стягнення з позивача на користь відповідача гонорару успіху, то передбачена між сторонами винагорода є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю так званим "гонораром успіху", нарахування та сплата якого залежать від настання певної події. Так, чинне законодавство не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте господарським судом враховано те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху", як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та Правила адвокатської етики надають визначення поняття "гонорар" без поділу цього поняття на види. Зокрема, норми зазначених закону та Правил не передбачають такі різновиди винагороди (гонорару) як основний, додатковий чи "гонорар успіху", що свідчить про те, що поняття "гонорар", яке міститься у зазначених нормативно-правових актах, є загальним, під яким розуміється як основна, так і додаткова винагороди. Також слід зазначити, що "гонорар успіху", погоджений сторонами у договорі під відкладальною умовою (у разі досягнення результату) є складовою частиною гонорару адвоката і належить до судових витрат, а відтак, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати, зокрема, і гонорар успіху за критерієм розумності таких витрат, їх співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для сторони справи. У зв`язку з зазначеним просять відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до АТ «А-БАНК». Стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Акцент- Банк» судові витрати в розмірі витрат на оплату правової допомоги в розмірі 5 000 грн. Розглядати справу за відсутності представника АТ «А-БАНК». Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 22.05.2025 р. зустрічний позов був прийнятий для розгляду з первісним позовом. Відповідачеві був наданий строк для подачі відзиву, та сторонам роз`яснені інші права, що передбачені ЦПК України. 29.05.2025 р. суду був поданий відзив на позовну заяву. Представник банку заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними. Тому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Акцент- Банк» судові витрати в розмірі витрат на оплату правової допомоги в розмірі 5 000 грн. Розглядати справу за відсутності представника АТ «А-БАНК». Севене П. подав заяву, якою просить суд не приймати до уваги поданий відзив, оскільки бан пропустив строки для його подачі. Банк отримав ухвалу суду від 22 травня 2025 року про прийняття до розгляду зустрічного позову - 22.05.2025 р. о 15 год. 13 хв. Так само [PERSON] отримав зазначену ухвалу суду - 22.05.2025 р. о 15 год. 13 хв. Таким чином банк не пропустив строк для подачі відзиву на зустрічний позов. Представник позивача АТ «А-БАНК» подав заяву про розгляд справи без їх участі. [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що первісний позов АТ «А-БАНК» підлягає до задоволення частково; зустрічний позов [PERSON] не підлягає до задоволення. Обставини, встановлені при розгляді справи. [PERSON] звернувся до АТ «А-БАНК» щодо отримання банківських послуг та підписав Анкеті-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК». Відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 02.03.2023 р. в АТ «А-БАНК» підтвердив під підпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, приєднався до них та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до Умов та Правил, викладеними на сайті Банку. 01.07.2024 року, будучи клієнтом Банку, Позичальник уклав з Банком кредитний договір ABH0CT155101719785670946, щодо надання останньому кредиту в розмірі 100000 грн. строком на 11 місяців (тобто до 30.06.2025 року) зі сплатою процентів у розмірі 75 % щорічно та комісії в розмірі 0 грн. Кредитний договір складається із Заяви Клієнта та Графіку погашення кредиту. Банк свій обов`язок виконав повністю, надав позичальнику кредит згідно до умов кредитного договору. У відповідності до п. п. 3-5 Кредитного договору (заяви клієнта, далі кредитний договір), ліміт цього договору: 100000 грн. на поповнення обігових коштів зі строком повернення до 30.06.2025 року, терміном на 11 місяці. Згідно до п. 6 Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник сплачує проценти у розмірі 75% річних. Відповідно до п. 7, Позичальник сплачує Банку комісію в розмірі 0.00 грн. Станом на 14.04.2025 року заборгованість Відповідача за даним кредитним Договором, за розрахунком банку, складає 151 963.58 грн., з яких: - 100000 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); - 42708,76 грн. - загальний залишок заборгованості за процентами; - 0,00 грн. - загальний залишок заборгованості за комісією; - 9254,82 грн. - загальний залишок заборгованості за пенею. Позивач при пред`явлені цього позову поніс витрати у розмірі 2422.4 грн. - сплата судового збору, та 5000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу. Позиція АТ «А-БАНК». Відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 02.03.2023 р. в АТ «А-БАНК» підтвердив під підпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг, приєднався до них та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до Умов та Правил, викладеними на сайті Банку. 01.07.2024 року Позичальник уклав з Банком кредитний договір ABH0CT155101719785670946 щодо надання останньому кредиту в розмірі 100000 грн. строком на 11 місяців (тобто до 30.06.2025 року) зі сплатою процентів у розмірі 75 %. Банк свій обов`язок виконав повністю, надав позичальнику кредит згідно до умов кредитного договору. Станом на 14.04.2025 року заборгованість Відповідача за даним кредитним Договором, за розрахунком банку, складає 151 963.58 грн., які просять стягнути з відповідача на їх користь, та стягнути судові витрати. Позиція [PERSON] . Він не укладав жодної анкети-заявки з АТ «А-БАНК», жодного кредитного договору з АТ «А-БАНК», або інших договорів, які б переводили його у статус клієнта, або боржника відповідача. У спосіб, передбачений законодавством, не мав наміру укладати таких договорів, і вважає, що всі дії Банку щодо так званого «оформлення» були нав`язані та не відповідають вимогам закону. Орієнтовно 1 березня 2023 року [PERSON] придбав у магазині торговельної мережі «АТБ» банківську картку з брендуванням відповідача. Придбання відбулося у зв`язку з поширеною в магазині рекламою, яка пропонувала отримати знижки на акційні товари до 40%, за умови користування зазначеною карткою. Картка реалізовувалась під назвою «А-БАНК» за ціною 50 грн як окремий товар. Інформаційні матеріали, розміщені в торговельній залі магазину, на стендах, а також у «куточку споживача», не містили жодного повідомлення або попередження про можливість виникнення будь-яких договірних зобов`язань чи інших юридичних наслідків у результаті придбання цієї картки або подальшого її використання. Заповнення будь-яких заяв на відкриття рахунків тощо також не надавались. На момент придбання картки, окрім цінника та рекламних матеріалів про знижки, інша істотна інформація щодо правової природи продукту, умов використання, можливого укладення договору, відповідальності чи інших юридично значущих дій - не надавалась. На самому пакуванні продукту були вказані лише базові відомості: вартість, вигоди від знижок, і вказівка, що встановлення картки та початок її використання можливі за 5 хвилин. У зв`язку з цим виникає обґрунтоване питання: яким чином споживач може ознайомитися з усіма істотними умовами банківських договорів за 5 хвилин, особливо з огляду на те, що така інформація не була доступною ані до придбання картки, ані під час її активації? Після придбання картки покупцю не було надано жодних роз`яснень, документів або інструкцій, які би висвітлювали реальний характер правовідносин між покупцем та відповідачем, або попереджали про можливі наслідки реєстрації. Після придбання картки розпакував конверт з продукцією торгової марки «АТБ», у якому знаходилась банківська картка з брендом відповідача - «А-БАНК». На внутрішній частині конверта була вказівка: «Активуйте карту в декілька простих кроків». Додатково в конверті містилось лише графічне зображення QR-коду для завантаження мобільного додатку. Жодної згадки про укладення договору, погодження з умовами обслуговування, передачу персональних даних чи будь-які юридичні наслідки активації картки - не було. Як доказ, надав скан-копію зазначеного конверта з усіма написами, що на ньому містяться. Після сканування QR-коду та встановлення мобільного додатку, відповідно до інструкції, що була опублікована на офіційному YouTube-каналі банку, було запропоновано ввести номер мобільного телефону. У цьому відео, яке носить характер офіційного інструкційного матеріалу, чітко вказано кроки реєстрації: введення номера телефону, натискання кнопки «Продовжити» тощо. Скріншоти з цього відео додаються як докази. Після введення номеру телефону та коду з СМС, які не мали пояснень своєї природи у мобільному додатку, система запропонувала завантажити документи та заповнити анкету. При цьому жодного разу не було запитано згоди на обробку персональних даних - ні у вигляді електронного погодження, ні у вигляді підписаного документа, ні навіть шляхом інформування. Так само не було надано жодної інформації щодо мети збору персональних даних, місця їх зберігання, строку обробки, третіх осіб, яким вони можуть передаватися, а також способів відкликання такої згоди або оскарження обробки. Не усвідомлюючи правових наслідків своїх дій та не розуміючи правової природи взаємодії з додатком, заповнив форму, ввів свої персональні дані. Однак така згода на обробку персональних даних не може вважатися належною згідно з чинним законодавством України, оскільки не було згоди на обробку персональних даних та не було дотримання вимог щодо інформування суб`єкта персональних даних. У подальшому звертався до банку з вимогою видалити персональні дані, на що отримав відмову. Це суперечить як національному законодавству України, так і міжнародним нормам у сфері захисту персональних даних. Після заповнення форми було запропоновано поставити графічний малюнок у спеціально відведеному полі. На екрані містилась вказівка, що необхідно «поставити підпис», однак жодної конкретики щодо того, який саме документ підписується, не надавалося. Меню мобільного застосунку не містило можливості завершити процес без нанесення цього графічного елемента, воно дозволяє лише виконати дію, яку система визначила як «підпис». Не розумів, який саме документ підписує, не мав перед очима жодного тексту цього документа (ані анкети-заявки, ані договору), не був ознайомлений з його умовами та не погоджувався на жодні зобов`язання. Відповідно, з міркувань обережності та з метою продемонструвати відмову, написав у графічному полі слово «ні». Після цього натиснув єдину доступну кнопку в інтерфейсі для продовження, сподіваючись, що вона дозволяє вийти з додатку. Як з`ясувалося згодом, ця дія була сфальсифікована банком як надання електронного підпису під нібито «анкетою-заявкою», про існування якої не був належним чином поінформований, і яка жодного разу не була пред`явлена для ознайомлення. Таким чином, Банк вдався до одностороннього приєднання «підпису» до невідомого документа, що суперечить вимогам цивільного законодавства щодо дійсності правочинів, а також Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким споживач має бути завчасно, чітко і повно проінформований про умови договору до моменту його укладення. На момент реєстрації не усвідомлював правових наслідків зазначених дій, оскільки керувався виключно рекламною інформацією про знижки до 40% у мережі магазинів АТБ. Не був належним чином поінформований про будь-які договори або інші документи, що мають юридичне значення. Після активації картки почав нею користуватися виключно як платіжним інструментом для розрахунків власними коштами у мережі магазинів АТБ, поповнюючи рахунок самостійно. Картка використовувалася виключно як дисконтна, відповідно до рекламного повідомлення про знижки «до 40%» на акційні товари. 10 травня 2023 року на електронну пошту надійшло повідомлення про те, що нібито кредитний ліміт збільшено до 4000 грн, хоча [PERSON] не звертався з жодними запитами щодо відкриття кредитної лінії. У відповідь на це написав на електронну адресу info@a-bank.com.ua з якої прийшов лист та одразу звернувся до банку через чат підтримки в месенджері Telegram та письмово заявив: «Якщо я використаю ці кошти - я вам їх повертати не буду. Цим повідомленням я повідомляю вам, що я вважаю всі кошти на моєму рахунку виключно моїми і поверненню будь-кому вони не підлягають». Банк підтвердив отримання цього повідомлення, подякував і не надав жодних пояснень або контраргументів. Крім того, вже 12 травня 2023 року повторно звернувся до банку з проханням пояснити, що за кошти знаходяться на рахунку, оскільки було зазначено, що це кредитний ліміт. На що працівник банку відповів, що: «Банк самостійно може змінювати ліміт». На це письмово зазначив, що не визнає жодного кредитного ліміту, який був встановлений без волі та без будь-якого погодження: «Тож і самостійно його і платіть, я повертати кошти не буду». «Я користуватись вашим банком не буду і оплачувати кредитні кошти, яких я не просив, не буду». Ці дії банку, свідчать про грубе порушення норм права та нав`язування фінансових зобов`язань без волевиявлення з мого боку. Така практика не лише суперечить принципам добросовісності у договірних правовідносинах, але й є підставою для визнання усіх подальших дій банку такими, що відбувались в умовах істотної інформаційної асиметрії, без інформування, без згоди, а відтак - незаконно. Зазначає, що жодного дозволу на використання електронного підпису, на обробку персональних даних або на укладення договору не надавав. Не мав жодної змоги ознайомитися з будь-яким договором, не бачив його змісту, і не підтверджував його укладення. ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», реалізуючи банківський продукт (картку, що оформлюється через сторонній застосунок), не надає клієнтам жодних документів для ознайомлення - ані умов, ані договорів, ані анкет-заявок. Таким чином, відсутнє будь-яке належне інформування споживача, що прямо порушує вимоги законодавства України щодо захисту прав споживачів та фінансових послуг. Відповідач порушив Закон України «Про споживче кредитування» (ст. ст. 7, 9, 12, 13, 14), використовуючи рекламу, що створює оманливе враження про продукт, який пропонується у точках продажу. Зокрема, на упаковці картки, придбаної в магазині, містилася інформація, яка подавалась як реклама дисконтного або платіжного засобу, з перевагами на кшталт «без комісії», «безкоштовне поповнення», «Кешбек 20%», без жодного чіткого попередження про те, що споживач набуває статусу позичальника, що можуть відкриватися кредитні лінії, чи бути подальше автоматичне списання коштів із рахунку. Реклама не розкривала ні юридичної природи картки, ні потенційних фінансових зобов`язань, у тому числі кредитних ризиків, а отже, вводила споживача в оману щодо суті і наслідків укладення відповідного правочину. Позивачу не було вручено жодного примірника договору. Договір не був наданий ні в електронному вигляді, ні на папері. Жодне натискання кнопки в мобільному застосунку не може розцінюватися як підписання договору, якщо при цьому сам текст договору не наданий і не доступний. Крім того, Позивач не підписував жодного документа, не отримував жодного підтвердження - отже, будь-яке стягнення є незаконним. Позивач не підписував жодного електронного або паперового договору. Жодна електронна форма, яка відповідала б вимогам Закону про електронний документообіг, не була сформована, надана Позивачу чи підписана ним. Таким чином, відсутній не лише факт укладення договору, а і будь-який юридично чинний процес його укладення. Відповідач порушив Закон України «Про захист персональних даних» (ст. ст. 3, 6, 8, 11, 12, 14, 15, 17, 21). Відповідач зобов`язаний дотримуватись вимог не лише цього закону, а й Конституції України, Цивільного кодексу, Закону «Про споживче кредитування», інших - у тому числі щодо письмової згоди, інформування, формулювання мети обробки та права суб`єкта. У діях Відповідача системно порушено всю вертикаль правового регулювання - від Конституції до спеціального закону. Позивач не надавав жодної згоди на обробку своїх персональних даних, у тому числі в електронному чи письмовому вигляді. Відповідач не вказав мету, спосіб чи строки обробки персональних даних, жодного документального підтвердження отримання згоди немає. Отже, відповідач системно та грубо порушив вимоги Закону України «Про захист персональних даних», зокрема: здійснював обробку персональних даних без отримання належної згоди Позивача (жодного підтвердження письмової або електронної згоди, оформленої відповідно до вимог законодавства, не надано); не повідомив Позивача про мету обробки, склад та зміст зібраних даних, осіб, яким вони передаються, як того вимагає стаття 12; не забезпечив Позивачу доступ до зібраних даних, порушивши його право, гарантоване статтею 8; незаконно поширював персональні дані третім особам, без згоди суб`єкта персональних даних, у порушення статті 14; не забезпечив належного захисту персональних даних, попри встановлений законом обов`язок щодо режиму безпеки; не вжив заходів з видалення даних, зібраних і оброблених з порушенням закону, хоча це прямо передбачено статтею 15. Відповідач порушив Закон України «Про захист прав споживачів». Позивач був введений в оману щодо змісту, природи та правової природи фінансового продукту (картки), який йому було реалізовано під виглядом товару з перевагами, без вказівки, що це - банківська або фінансова послуга. Позивач не отримав достовірної інформації про: юридичну природу картки, умови користування, потенційні наслідки реєстрації, суб`єкта надання послуги. Таким чином було порушено права споживача на обізнаність та безпеку, закріплені в ч. 1 ст. 4. Позивач не отримав ані опису продукту, ані жодного документа, який би підтверджував його характер, якість або умови користування. У магазинах картка просувається як "засіб для знижок", проте пізніше виявляється, що вона прив`язана до рахунку, кредитного ліміту, зобов`язань. У результаті взаємодії Відповідача з Позивачем були допущені грубі системні порушення Закону України «Про захист прав споживачів» (ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13 15, 18, 19, 21), які виразились у приховуванні правової природи правочинів, ненаданні будь-яких договорів чи документів про умови послуг, відсутності достовірної, доступної та своєчасної інформації, а також у порушенні обов`язку підтвердити укладення договору відповідними доказами. Наводимо конкретні положення, що були порушені. Відповідач не надав Позивачеві жодного документа, що підтверджував би укладення будь-якого договору, попри те що правочини, на які посилається Відповідач, нібито мали місце поза межами офісу (наприклад, у мобільному застосунку або через посередників у торгових точках). Відсутність такого документа свідчить про повну нікчемність будь-яких заявлених правових підстав. Позивач не отримав від Відповідача жодної з інформацій, передбачених цією нормою: ані до здійснення дій у застосунку, ані під час, ані після. Так само не було підтверджено факту ознайомлення Позивача з такою інформацією у письмовому чи електронному вигляді. Відповідач вдався до замовчування умов, приховав відомості про обсяг зобов`язань і таким чином вчинив порушення, що автоматично тягне правові наслідки відповідно до частини другої статті 13. Позивач не був проінформований ні про характеристики «послуги», яку йому нав`язали, ні про її правову природу, ціну, тривалість, ризики чи механізм відмови. Відповідач не надав супровідної документації, не здійснив попереднє маркування, а в електронному середовищі не розмістив достовірної інформації про наслідки виконання чи невиконання «умов». Відсутність цієї інформації прямо порушує вимоги закону, створює оману споживача та позбавляє його права на усвідомлене рішення. Відповідач у своїй діяльності допустив численні порушення базових положень Закону України «Про захист прав споживачів». Йдеться не про одиничні відхилення, а про системне нехтування обов`язками перед споживачем: відсутність договору, непрозорість умов, введення в оману щодо наслідків, нав`язування зобов`язань без вільного волевиявлення. Порушені статті наведено нижче. Позивач не мав жодної можливості ознайомитися з умовами нібито договору до «укладення», оскільки жоден документ, який би чітко визначав зміст зобов`язань, не був йому наданий. Ба більше, текст договору досі відсутній. Умови нав`язані в односторонньому порядку, обов`язки виникли без жодної зустрічної дії продавця. Це створює підставу для визнання будь-яких умов недійсними, оскільки вони обмежують законні права споживача. Нечіткі й непрозорі формулювання мають тлумачитися виключно на користь Позивача. Відповідач вдався до поведінки, яка за своєю суттю є нечесною. Позивач не мав змоги обрати ані тип договору, ані параметри умов, усе вже було попередньо сформовано Відповідачем. Також відсутня будь-яка інформація про суть правочинів, про фінансове навантаження чи наслідки. Жодного документа, який би підтверджував укладення чи виконання договору, Позивачеві не надавали. Всі ці дії однозначно кваліфікуються як порушення прав споживача. Ці дії Відповідача: створюють умови оманливого впливу; позбавляють споживача права на вільне волевиявлення; виключають правову визначеність та захист у договірних зобов`язаннях; порушують обов`язки з інформування, документального підтвердження і добросовісного ведення правочинів. Відповідач порушив Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» (ст.ст. 4, 8). Дії Відповідача щодо створення, використання та юридичної фіксації електронного цифрового підпису не відповідають законодавчим вимогам. Це: порушує порядок укладення договорів у письмовій формі, передбачений Цивільним кодексом; підриває достовірність підпису, оскільки він був створений без участі уповноваженого центру сертифікації; надає підстави для визнання документів, підписаних таким способом, юридично нікчемними. Відповідач порушив Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. ст. 6, 7, 8, 9, 11, 12, 18). У ході правовідносин між Позивачем та Відповідачем останній неодноразово порушував вимоги закону щодо створення, обміну та обробки електронних документів, а також належного використання електронного підпису. Це стосується як відсутності електронних документів, оформлених відповідно до закону, так і повного ігнорування офіційних запитів Позивача. Жоден документ, який Відповідач нібито вважає «підписаним», не був оформлений належним чином, не містив електронного підпису Позивача, не мав печатки або атрибутів, передбачених регулятором. Створення правочинів поза законним порядком електронного підпису - недійсне та незаконне. Жодне з повідомлень, які Відповідач потенційно вважає «відповідями» на запити Позивача, не містило ані електронного підпису, ані електронної печатки. Відповідно, такі файли не можуть визнаватися ані електронними документами, ані відповідями у розумінні Закону. Це підтверджує, що жодної юридично значущої відповіді Позивач не отримував. Позивачу не було надано жодного оригіналу документа, жодного електронного документа з правовою силою. Більше того відсутні докази, що Відповідач взагалі створив електронний документ у відповідній формі. Позивач неодноразово надсилав Відповідачу листи, електронні заяви, повідомлення у месенджерах (включно з Telegram), однак жодної належної відповіді не отримав, не здійснено підтвердження отримання документів відповідно до закону. Усі документи, надіслані Позивачем, містять вхідні номери, електронні квитанції, скріншоти з датами. Отже, факт їх відправлення та отримання підтверджений, а ігнорування цих звернень Відповідачем є порушенням права на зворотний зв`язок та фіксацію юридичних дій. Вхідні реєстраційні номери, які надавали працівники Відповідача, чітко свідчать про те, що документи були отримані, але з боку Відповідача не вчинено жодних зворотних юридично значимих дій. Позивач ніколи не погоджувався на створення власного електронного підпису у відповідача, а отже - Відповідач не мав права формувати або використовувати будь-які документи, що потребують перевірки цілісності в обхід згоди Позивача. Дії Відповідача мають ознаки навмисного порушення норм закону, зокрема умисне ухилення від належного документообігу, приховування первинних документів, використання електронних технологій у спосіб, що не забезпечує правової визначеності. Відповідач порушив Закон України «Про електронну комерцію» (ст. ст. 7, 8, 11, 12, 14). Позивачу не було надано жодної базової інформації про суб`єкта, який реалізує картку, ні під час продажу, ні під час реєстрації в застосунку. Не було повідомлено ні про правовласника продукту, ні про умови використання, ні про суб`єкта, відповідального за обробку даних. Це суперечить вимозі прямого доступу до ключової інформації перед укладенням будь-яких правочинів. Позивач не був поінформований про свої права в електронній комерції. Йому не надали можливості здійснити свідомий вибір, оскільки не було запропоновано ані умов договору, ані пояснень щодо юридичної природи взаємодії. Це виключає можливість дійсного волевиявлення. Жодної оферти Позивачу не було надано. Не було передано тексту договору, не було ідентифіковано пропозицію як таку, не відбувся належний акцепт. Відсутність змісту правочину на екрані мобільного додатку унеможливлювала перевірку змісту, що є прямим порушенням частин 1, 3 і 7 цієї статті. Позивач не погоджувався на використання жодної з передбачених форм підпису. Банком не було підтверджено існування письмової згоди щодо аналога підпису або створення удосконаленого електронного підпису. У застосунку використовувався графічний елемент, що не відповідає вимогам ні Закону, ні технічних стандартів. Жодної належної згоди на обробку персональних даних надано не було. Позивача не інформували про обсяг обробки, не надали права вибору, не забезпечили належної ідентифікації в системі. Зібрані дані були використані для інших цілей (надання кредитного ліміту), що прямо заборонено ч. 2 цієї статті. Відповідач порушив Закон України «Про інформацію» (ст. ст. 5, 6, 7, 11, 14, 20, 21). У результаті дій Відповідача, пов`язаних із приховуванням інформації про умови користування карткою, недоступністю договору, відмовою надавати копії документів, що стосуються Позивача, незаконною обробкою персональних даних, а також заміною офіційної комунікації анонімними повідомленнями - було допущено порушення низки норм Закону України «Про інформацію». Зазначене свідчить про істотне обмеження Позивача в реалізації його прав на доступ до особистої інформації та відомостей про придбаний товар/послугу. Позивач неодноразово звертався до Відповідача з вимогами надати інформацію про умови договору, правову природу картки, документи щодо обробки персональних даних, однак не отримував належних відповідей. Інформація, яка є критично важливою для реалізації права на захист, доступ до правочинів, що нібито укладені, та перевірку підстав виникнення зобов`язань - була прихована або надана з порушенням форми, що позбавляє її юридичної сили. Банк створював фактичні перешкоди для реалізації права Позивача на інформацію - відмова в реєстрації звернень, надсилання анонімних файлів без підпису, ігнорування офіційних запитів, використання месенджерів для уникнення письмової відповіді. Такі дії суперечать суті гарантій, закріплених законом. Відповідач фактично нав`язував Позивачеві єдиний канал отримання інформації - мобільний застосунок або неофіційне листування в месенджерах. Відмова надавати офіційні відповіді в електронній чи письмовій формі, заперечення права обрати зручну форму звернення є формою неправомірного обмеження права на доступ до інформації. Позивач не надавав згоди на обробку персональних даних, про що неодноразово повідомляв письмово. Незважаючи на це, банк збирав, зберігав та використовував персональні дані Позивача, у тому числі в межах нібито кредитування, передавав їх невстановленим особам, і не зміг надати підтвердження правомірності таких дій. Це є грубим порушенням режиму конфіденційної інформації. Банк та роздрібна мережа не надали жодної інформації про юридичні характеристики картки, яку Позивач придбав. Не було розкрито її фінансову природу, умови користування, можливість виникнення зобов`язань. У результаті Позивач не зміг усвідомити потенційний вплив цього товару на свої майнові та правові інтереси. Відповідач обробляв і передавав персональні дані Позивача без його згоди, у тому числі працівникам контактного центру, стороннім особам у месенджерах, а також, імовірно, третім особам у рамках нібито кредитування. Жодного підтвердження отримання згоди на таке поширення не було надано. Відповідач допустив порушення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» У зв`язку з діями Відповідача, який без погодження з Позивачем приписав останньому статус клієнта фінансової установи, відкрив рахунок, встановив кредитний ліміт та в подальшому вимагав виконання зобов`язань, - було допущено численні порушення вимог до укладення договорів про надання фінансових послуг. При цьому не було дотримано вимог щодо письмової форми, структури договору, порядку інформування клієнта та тлумачення правовідносин на користь споживача. Позивач не отримав жодного письмового документа, який би підтверджував укладення договору з банком. Не було ні підписаної анкети-заявки, ні договору, ні електронного документа з КЕП. Використання графічного малюнка або OTP-коду без доступу до змісту договору не відповідає вимогам письмової форми. Позивач жодного разу не був ознайомлений із публічною частиною договору. Вона не була йому надана до моменту укладення правочину, не була доступна в застосунку, а спроба послатися банком на «наявність на сайті» не відповідає вимогам персоналізованого надання умов за ініціативою клієнта. Крім того, жодну індивідуальну частину Позивач не підписував, що унеможливлює кваліфікацію дій як приєднання до договору. Відповідач допустив порушення Постанови Правління Національного банку України № 162 від 29.07.2022 року. Дії Відповідача, що полягали у відкритті поточного рахунку на ім`я Позивача без належного документального оформлення, без заяви, без підпису та без дотримання передбаченої процедури, прямо суперечать вимогам Постанови НБУ № 162 від 29.07.2022, яка є обов`язковою для виконання всіма банками, що здійснюють обслуговування фізичних осіб. Формальна реєстрація банківського продукту відбулась у момент сканування QR-коду та використання мобільного додатку, у якому не була відображена форма договору, не надавалася можливість вивчити умови або відмовитися, а "підпис" було підмінено графічним полем без вказання, що саме підписується. Фактично Позивач здійснив покупку дисконтної картки в магазині, яка була оформлена як товар, а не як банківська послуга. Жодна процедура, передбачена нормативним актом НБУ, при цьому дотримана не була. Таким чином, відкриття рахунку та оформлення фінансового продукту на ім`я Позивача без виконання визначених НБУ умов є протиправним, що унеможливлює виникнення будь-яких правових наслідків чи зобов`язань з боку Позивача за таким «рахунком». На момент реєстрації Позивача в мобільному застосунку Відповідача діяла Постанова Правління НБУ № 151 від 13.12.2019, яка регламентувала порядок використання цифрового власноручного підпису (ЦВП) в електронному документообігу. Відповідач системно порушив низку її положень, що унеможливлює визнання будь-якого підписаного документу дійсним, а «укладений» договір - правочинним. Відповідач допустив порушення Постанови НБУ № 78 від 14.08.2017 року. Жоден з наданих Відповідачем Позивачу «електронних документів» (включаючи файли на email) не містив жодного електронного підпису. Це прямо суперечить законодавству: повідомлення без ЕП не є юридично значущими документами. Позивачу не було показано жодного тексту документа, який підписується. У застосунку було лише порожнє біле поле для малюнка без пояснення чи контексту. Позивач не мав можливості перевірити, що саме він нібито підписує, і, відповідно, жоден «підпис» не може вважатися правочинним. Жодного договору щодо використання електронного підпису Позивач не укладав - ні у письмовій, ні в електронній, ні в будь-якій іншій формі. Верифікація особи не проводилась. Отже, будь-яке використання Відповідачем простого чи удосконаленого ЕП є незаконним, а правочини - нікчемними. Без договору між Позивачем і Відповідачем (як вимагає пункт 14) будь-яке посилання банку на «підпис» або «договір» є юридично нікчемним. Відсутність договору позбавляє будь-який ЕП - незалежно від типу - юридичної сили. Позивач не проходив процедури ідентифікації, не подавав паспортних даних, не мав особистого контакту з банком, не створював ЕП, не укладав угод про ідентифікацію. Отже, банк не зміг забезпечити однозначну ідентифікацію, що робить підпис - недійсним. Крім того, банк не надав ані логів, ані технічних протоколів підпису, що підтверджує відсутність доказів авторства, цілісності й законності. Позивач неодноразово запитував документи, що стосуються його правовідносин із банком. Жодного документа - ані засвідченої копії, ані оригіналу - банк не надав. Положення законодавства. Щодо активації картки, наявність інформації про придбаний продукт. Інформація про картку мережі «АТБ» розміщена на сайті АТ «А-БАНК» за посиланням https://a-bank.com.ua/cards/atb. На цьому сайті міститься інформація за розділами «Основна інформація», «Тарифи», «Програма лояльності «АТБ», «Поширені питання». У розділі «Додаткова документація» містяться документи: - «Умови і правила використання платіжних карток». У цьому розділі є посилання на додатки: 1. Заява про відкриття, ведення поточного рахунку та встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком. 2. Паспорт споживчого кредиту. 3. Тарифи. - «Інформація про істотні характеристики картки «АТБ». Ця інформація містить загальні умови надання банком послуг споживчого кредитування та не є пропозицією з надання цих послуг. Запропоновані індивідуальні умови залежатимуть від результатів оцінки банком кредитоспроможності, проведеної на підставі отриманої від клієнта інформації та з інших джерел за наявності законних на це підстав, і надаються клієнту до укладення договору про споживчий кредит у формі паспорта споживчого кредиту. - «Тарифи по картці «АТБ». Також на сайті міститься наступна інформація: «Ви маєте право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання грошових коштів. Наслідком невиконання зобов`язань є нарахування Банком подвійної процентної ставки на прострочену заборгованість та нарахування штрафу у розмірі: ?50 грн кожен раз, коли виникає прострочення по уплаті обов`язкового щомісячного платежу повністю або частково на суму від 100 грн; ?100 грн кожен раз, коли виникає прострочення по уплаті обов`язкового щомісячного платежу на суму від 100 грн другий місяць поспіль і більше; ?500 грн + 5% від суми загальної заборгованості у разі непогашення протягом 60 календарних днів простроченого по уплаті обов`язкового щомісячного платежу за карткою із порушеним строком більше ніж на 30 днів. Банку забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або спорідненої чи пов`язаної з ним особи як обов`язкової умови надання цих послуг (крім надання пакета банківських послуг). Зміни до Договору, в т.ч. щодо розміру комісій, тарифів, загальних витрат та вартості додаткових та/або супутніх послуг, можуть бути внесені за згодою Сторін в порядку та на умовах, визначених Умовами та правилами надання банківських послуг. Ви маєте право відмовитися від отримання рекламних матеріалів засобами дистанційних каналів комунікації. Мінімальний строк кредиту - не встановлено. Максимальний строк кредиту - 20 років». Також інформація про банківську картку наявна на сайті «АТБ маркет» за посиланням https://www.atbmarket.com/product/ko-brend-karta-atb-vid-a-bank. Щодо укладення договору. За змістом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч.1 ст. 638 ЦК України). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст. 638 ЦК України). Частиною 1 статті 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису, використання якого погоджено сторонами в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» (заяві на погодження використання електронного підпису). Якщо вказані документи підписано за допомогою електронного підпису, то він є аналогом власноручного підпису. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон), так згідно зі ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги». Цей Закон визначає правові та організаційні засади електронної ідентифікації та надання електронних довірчих послуг, права та обов`язки суб`єктів відносин у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг, порядок здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону). Згідно із ч.6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч.8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З огляду на вказане вище суд зазначає, активація картки АТ «А-БАНК» відповідачем за первісним позовом, та у подальшому укладання між сторонами договору позики в електронній формі відбулося у відповідності до вимог закону. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, у тому числі Закону України «Про електрону комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20. У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суд першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України)». Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційно цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній форм вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, а іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторона спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідачки з умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким вона ознайомилася перед підписанням Кредитного договору та отриманням кредиту. Таким чином, між кредитором та відповідачкою укладений Кредитний договір у електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з всіма правовими наслідками невиконання зобов`язань за договором». Щодо інформації про персональні дані, надання інформації при укладенні та виконанні договору, захист прав споживачів. Суд зазначає, що в статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» перелічена інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Зокрема, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності), а також орієнтовна вартість таких послуг. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надаватиметься споживачу третьою особою та є обов`язковою для отримання кредиту, орієнтовна вартість такої послуги визначається за аналогічними, вже укладеними кредитодавцем договорами про споживчий кредит за попередні три місяці, або у разі відсутності таких договорів за середньою вартістю такої послуги, визначеною кредитодавцем за результатами аналізу вартості послуг, що пропонуються щонайменше трьома постачальниками на ринку таких послуг; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань із сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, що застосовуються чи стягуються у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, а також про право кредитодавця та/або нового кредитора залучати до врегулювання простроченої заборгованості колекторську компанію. Попередження про право кредитодавця залучати до врегулювання простроченої заборгованості колекторську компанію обов`язково має включати інформацію про встановлені законодавством вимоги щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимоги щодо етичної поведінки), про право споживача на звернення до Національного банку України щодо недотримання зазначених вимог кредитодавцем та/або новим кредитором, та/або колекторською компанією, а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості, та інформацію про кримінальну відповідальність, передбачену статтею 182 Кримінального кодексу України за незаконне збирання, зберігання, використання, поширення конфіденційної інформації про третіх осіб; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Щодо волевиявлення сторін при укладенні договору. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. «Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами». Про вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30.03.2020 р., справа № 387/554/18. Щодо персональних даних. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» (надалі у цьому розділі - Закон), персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз. 4 ст. 2 Закону, згода суб`єкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно?телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Згідно абз. 7 ст. 2 Закону, обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у т. ч. з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Суд звертає увагу, що згода на обробку персональних даних не повинна вимагатися при укладенні договору. Так, статтею 11 Закону визначено вичерпний перелік випадків та умов, за яких може здійснюватися обробка персональних даних суб`єкта. До таких підстав Закон відносить наступне: 1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; 3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних, або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; 4) захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних; 5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом; 6) необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси. Таким чином згода на обробку персональних даних є лише однією з підстав для обробки персональних даних, проте не єдиною. Закон не вимагає отримання «згоди на обробку персональних даних» при укладенні договору. Навпаки, Закон виділяє окрему підставу для обробки персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних, або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Використання в Законі терміну «правочин» зумовлене особливостями цивільного законодавства України, в якому поняттям правочину охоплюються, зокрема, й цивільно-правові договори. Відповідно до загальних принципів цивільного законодавства: - фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям (ч. 1 ст. 28 Цивільного кодексу України), - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 Цивільного кодексу України), - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (п. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України), - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України), - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України). Ці положення демонструють нерозривний зв`язок між порядком укладення правочину і згодою особи в ході укладення правочину, адже укладення правочину фактично містить у собі згоду на обробку всієї необхідної для цього інформації про осіб. Укладаючи договір, особа повинна індивідуалізувати себе як учасника правовідносин за допомогою інформації, яка становить персональні дані. Індивідуалізація фізичної особи є об`єктивною потребою встановлення правових відносин. Адже без відповідної індивідуалізації особа не може бути ідентифікована як їх учасник правочину і, відповідно, правочин без цього не може бути укладений. Отже, суб`єкт персональних даних, виражаючи своє волевиявлення як учасник правочину, тобто надаючи «згоду», усвідомлює свої правові дії, є поінформованим про їх зміст та наслідки. Внаслідок цього при укладенні договору та при виконанні договору уникнути обробки персональних даних фактично неможливо. Відповідно, надання суб`єктом окремої «згоди на обробку персональних даних» для укладення договору не може бути доцільним. Тому законодавець, виділивши укладення та виконання правочину в окрему підставу для здійснення обробки персональних даних (п. 3 ст. 11 Закону), зумовив необхідний правовий захист учасників правовідносин і неможливість відкликати таку згоду до моменту повного виконання зобов`язань між сторонами. У разі здійснення обробки персональних даних суб`єкта, наприклад, з метою надання йому маркетингових пропозицій та інших послуг, які не є необхідними для укладання правочину, обробка таких персональних даних має здійснюватися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону - вже на підставі окремої згоди, яка, у свою чергу, може бути відкликана. Щодо відкликання згоди на обробку персональних даних. Суб`єкт персональних даних самостійно приймає рішення щодо того, надавати чи не надавати згоду на обробку своїх персональних даних. Але, надавши таку згоду, він має право змінити своє рішення і відкликати її (п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону). У такому разі володілець повинен припинити обробку і знищити або видалити персональні дані особи, яка відкликала свою згоду. Але відкликання допускається тільки у випадку, якщо персональні дані оброблялися на підставі окремої згоди відповідного суб`єкта (п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону). В інших випадках відкликання згоди на обробку персональних даних не передбачено. Наприклад, якщо вони обробляються на підставі Закону або при вчиненні правочину (укладенні будь-якого виду договору). Щодо виконання умов договору. Згідно із положеннями ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України та частини 2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитний договір укладено під час дії воєнного стану, отже на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п. 18 Перехідних положень ЦК України. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22(61-14740св23) зазначив про тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Висновки суду. Судом встановлено, що зміст прав та зобов`язань в наведених договорах викладений досить зрозуміло, що дає підстави для висновку про те, що справжня воля [PERSON] зводилася до бажання користуватися карткою «АТБ» від АТ «А-БАНК», уклавши відповідний договір. У подальшому воля сторін договору зводилась до отримання позичальником грошових коштів, які йому банк згідний був надати, і які позичальник зобов`язаний був повернути позикодавцю. [PERSON] у зустрічному позові сам зазначав, що "система запропонувала завантажити документи та заповнити анкету..., він заповнив форму, ввів свої персональні дані". Тобто відповідач за первісним позовом ознайомився з наданою в договорах інформацією, що засвідчив електронним підписом, погодився з конкретними умовами щодо користування банківською карткою, сплати процентів за користування кредитними коштами та уклав кредитний договір, підписавши його особистим електронним підписом, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Тобто таким чином висловив своє волевиявлення щодо укладання договору як щодо користування банківською карткою, так і укладення договору позики за конкретних умов. Тобто між сторонами відбулося укладення договору з урахуванням, в тому числі, Законів України: «Про електронну комерцію», «Про банки та банківську діяльність», «Про споживче кредитування», «Про захист персональних даних», «Про захист прав споживачів», «Про інформацію», ін. [PERSON] погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився і усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання. При вирішенні спору судом враховується, що відповідач користувався кредитними коштами. Наявність підписаного сторонами кредитного договору свідчить про бажання його учасників укласти договір та розуміння його змісту, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не примушена до укладення такого договору (договорів). Волевиявлення відповідача за первісним позовом було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договорів відповідачу за первісним позовом були відомі всі умови договорів та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору. Відповідач за первісним позовом не надав жодних доказів на підтвердження не укладення договорів, зокрема, не звертався до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій позивача. Позичальником не доведено належного повернення позичених коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована. Таким чином, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (стаття 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. При розгляді справи не була спростована презумпція укладених правочинів. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого кредитним договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц. При укладенні договорів банком не було порушено вимог Закону України «Про захист персональних даних» щодо захисту персональних даних [PERSON] . Доказів того, що персональні дані [PERSON] були передані банком третім особам без згоди першого, не були надані суду. [PERSON] не довів, що наявні підстави для зобов`язання банку видалити його персональні дані з бази даних АТ «А-БАНК», як так само він не довів, що використання АТ «А-БАНК» його персональних даних порушує права [PERSON] як споживача банківських послуг. За наведеного позов АТ «А-БАНК» підлягає до задоволення частково, а для задоволення позову [PERSON] суд не знайшов підстав. Суд не вбачав підстав для витребування доказів, про які просив [PERSON] , оскільки суд мав можливість розглянути справи на підставі тих доказів, які були подані сторонами, і які стосувалися предмету розгляду. Серед наявних документів не було відомостей про те, що персональні дані відносно [PERSON] передавалися від АТ «А-БАНК» до ТОВ «АТБ-Маркет». Отримання підтвердження повноважень осіб, з якими [PERSON] вів переписку у чаті АТ «А-БАНК», на підтвердження того, чи вони дійсно можуть виступати від імені АТ «А-БАНК», не є суттєвими для справи. Наявність чи відсутність таких доказів не впливає на порядок укладання договору між [PERSON] та АТ «А-БАНК», на виконання взятих позичальником на себе зобов`язань. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При розгляді справи суд детально дослідив подані сторонами докази, навів аргументацію щодо прийняття до уваги тих чи інших доводів сторін або відхилення зазначених ними аргументів. У рішенні суд надав відповіді на всі питання, які стосувалися предмету спору, детально обґрунтував своє рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому суд міг не надати відповіді на інші аргументи, які не стосуються предмету доказування, оскільки такої потреби фактично не було. Адже законодавець визначив межі розгляду справи, і у межах заявлених позовних вимог судом були розглянуті і проаналізовані аргументи кожної із сторін. Суд вважає, що нарахування банком пені в сумі 9254,82 грн. за невиконання грошового зобов`язання є неправомірним, а відтак задоволенню не підлягає. Судові витрати. За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо судового збору. Позов був заявлений на суму 151963,58 грн., суд дійшов висновку про задоволення позову на суму 142708,76 грн., що складає 93,3%. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, то судові витрати (сплачений судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.) підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до суми заявлених вимог, тобто у розмірі 2274, 63 грн. (2422,4х0,939=2274,63). Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача АТ «А-БАНК» заявив вимогу про стягнення з відповідача за первісним позовом витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача за первісним позовом витрат на професійну правову допомогу суд виходить з диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно із ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20). Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір витрат за надання професійної правничої допомоги визначений у п. 4.2 Договору про надання правової допомоги, а саме: додатковий гонорар за ведення кожної конкретної судової справи клієнта виплачується адвокату у вигляді «Гонорару успіху». «Гонорар успіху» становить 5% (п`ять відсотків) від ціни позову, але не менше 3000 грн. та не більше 15000 грн., по справах немайнового характеру «Гонорар успіху» становить 5000 грн. Передбачена між сторонами винагорода є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю так званим «гонораром успіху», нарахування та сплата якого залежать від настання певної події. Ч Чинне законодавство не містить визначення такого виду гонорару, як «гонорар успіху». Але Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надає визначення поняття «гонорар» без поділу цього поняття на види. Зокрема, норми цього Закону не передбачають такі різновиди винагороди (гонорару) як основний, додатковий чи «гонорар успіху». Це свідчить про те, що поняття «гонорар» є загальним, під яким розуміється як основна, так і додаткова винагороди. «Гонорар успіху» погоджений сторонами у договорі під відкладальною умовою (у разі досягнення результату) і є складовою частиною гонорару адвоката та належить до судових витрат, а відтак, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати, зокрема, і гонорар успіху за критерієм розумності таких витрат, їх співмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для сторони справи. У постанові від 02.12.2024 р. у справі № 638/2334/23 Касаційний цивільний суд зазначив: застосування висновків Верховного Суду здійснюється судами не з урахуванням форми судочинства, а з огляду на критерій подібності правовідносин. Водночас подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Серед цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд у постанові від 08.08.2024 р. у справі № 824/268/21 зазначив, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України). Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що: «у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України). У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України). Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України)». У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом (див. додаткову постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 824/9/22 (провадження № 61-11644ав22) зазначено, що: «при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини». Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 127/9918/14-ц (провадження № 61-12700св22). Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України). При розгляді справи встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу складають 5000 грн. Відповідач за первісним позовом не довів суду, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. є неспівмірними чи завищеними у порівнянні з послугами інших адвокатів, які складають позовні заяви, складають відповіді на відзив чи інші процесуальні документи, надають консультації, тощо в аналогічній категорії справ. І що на фоні таких цін послуги адвоката є очевидно завищеними (не відповідають критерію реальності витрат, розумності їхнього розміру). Отже, розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. відповідає принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 5000 грн., суд дійшов висновку про часткове задоволення позову на суму 142 708,76 грн., що складає 93,3%. Тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача за первісним позовом пропорційно до суми заявлених вимог, тобто у розмірі 4695 грн. (5000х0,939=4695). Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4695 грн. та судовий збір у сумі 2274, 63 грн., а всього 6969, 63 грн. Що стосується судових витрат за зустрічним позовом, то суд зазначає, що позивач [PERSON] був звільнений від сплати судових витрат. У задоволенні його позову було відмовлено. Тому судові витрати у цьому випадку покладається на державу.

Outcome: approved