Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

22.11.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, у якому просить: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з фактом самостійного виховання ним дитини без участі матері. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі перебували у фактичних шлюбних відносинах від яких мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалось і після народження дитини сторони проживали разом лише 1 місяць, а потім стали жити окремо. З того часу дитина проживає з позивачем, він належним чином створив всі умови для проживання та нормального повноцінного розвитку дитини, хлопчик з позивачем почуває себе у безпеці та спокійно. Хлопчик навчається в ОЗО «Білогородський ліцей №1» та за місцем навчання має позитивні характеристики. Мати дитини з моменту її народження проживає окремо від сина, не виконує своїх батьківських обов`язків з його виховання, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм мораль; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідачка дитину не відвідує, не цікавиться її життям та успіхами, не телефонує. Вказане свідчить про самоусунення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі питання щодо виховання дитини позивач вирішує самостійно без участі та підтримки відповідачки. Дитина знаходиться на повному утриманні батька і він займається вихованням сина. Позивач працює, отримує гідну заробітну плату, а тому належним чином матеріально забезпечує свого сина. За місцем роботи позивач характеризується позитивно. Відповідачка у своїй нотаріально посвідченій заяві не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідоме нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав відповідача фактично і суттєво не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дитиною, яка склалась протягом тривалого часу. Позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію його прав. Ухвалою суду від 29.11.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 26.03.2025 року витребувано висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою суду від 16.06.2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідачка неодноразово викликались до суду шляхом направлення судових повісток на зареєстровану у встановленому законом порядку її адресу, однак жодного разу відповідачка не з`явилась, відзиву на позовну заяву не подала. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні сторона позивача не заперечувала проти можливості розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків з самого народження дитини. Вона покинула дитину і невідомо де вона зараз. Бачитись з дитиною відповідачка відмовилась. Коли позивач просив відповідачку оформити заяву щодо позбавлення її батьківських прав, то пропонував їй бачитись з дитиною, але вона відповіла, що їй це не цікаво. Чому мати не хоче бачити сина позивачу не відомо, просто не хоче. Відповідачка вже 8 років не приймає участі у вихованні та утриманні сина, всі батьківські обов`язки виконує сам позивач (школа, гуртки, лікування тощо). Також позивач зазначив, що в наданих службою у справах дітей документах містять неправдиві відомості про те, що відповідачка відвідувала школу та лікаря. В школі маму ніхто не бачив. Якщо у задоволенні позову буде відмовлено, то позивач не зможе вивезти дитину за кордон у разі наявності загрози його життю. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладений у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що мати дитини самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, тривалий час ухиляється від спілкування з дитиною і така її поведінка триває фактично від самого народження хлопчика. Відповідачка не бере участі у житті дитини та її розвитку і вона сама визнає ці обставини. Участі у вихованні, спілкуванні, житті, навчанні сина відповідачка не приймає. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. У судовому засіданні суд вислухав думку дитини [PERSON] , який повідомив, що скільки він себе пам`ятає, він проживає з батьком, а свою матір ніколи не бачив, вона йому жодного разу не дзвонила. Разом з цим, хлопчик зазначив, що хотів би аби мати з ним спілкувалась. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши думку дитини, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка є батька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 22). Згідно наявних у справі письмових доказів батько та син зареєстровані і проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-21). Мати дитини (відповідачка у справі) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). Хлопчик навчається в ОЗО «Білогородський ліцей №1» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області (а.с. 23). Згідно характеристики дитини за місцем навчання: [PERSON] , [INFO] , навчається в ОЗО «Білогородський ліцей №1» із першого класу. Ліцеїст має навчальні досягнення середнього рівня, навчається не в повну міру своїх можливостей, володіє вміннями на рівні застосування способу діяльності за аналогією. На уроках уважний, виявляє логічне та образне мислення, але малоактивний, іноді не в повному обсязі виконує домашні завдання. Має добрий загальний розвиток. [PERSON] читає добре, але допускає помилки у наголошенні слів, емоційне забарвлення тексту недостатньо виразне. Знання з української мови, на даний період, на середньому рівні. Допускає помилки на вивченні орфографії, не завжди ставить розділові знаки відповідно до опрацьованих правил пунктуації. Письмові роботи виконує швидко, не дотримуючись правил каліграфії. Завдання з математики учень виконує в межах вивченого матеріалу за алгоритмами з незначною допомогою вчителя. У характері учня домінують такі риси, як доброзичливість, ввічливість, коректність, чуйність. Правила поведінки не завжди свідомо виконує. [PERSON] підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. До доручень ставиться відповідально. Навички самообслуговування розвинені на достатньому рівні. Володіє навичками організації робочого місця. Зовнішній вигляд [PERSON] охайний, має все необхідне приладдя для навчання. Відвідування уроків постійне, якщо пропускає, то за станом здоров`я, про що має документальні підтвердження. Навчально-виховним процесом сина завжди цікавиться батько, який систематично спілкується з учителем, прислухається до його порад, відвідує батьківські збори, завжди перебуває на зв`язку (а.с. 24). Із матеріалів справи убачається, що позивач працює, його середня заробітна плата в становить 31100,00 грн. на місяць, за місцем роботи позивач характеризується позитивно (а.с. 25-26). 16.11.2024 року відповідачка склала нотаріально посвідчену заяву у якій зазначила, що вона не заперечує проти складання висновку органу опіки та піклування, і отримання рішення суду про позбавлення її батьківських прав (а.с. 27). Згідно висновку спеціаліста КП «Центр надання соціальних послуг» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області щодо психоемоційного стану [PERSON] , [INFO] : [PERSON] легко йде на встановлення контакту, виявляє стриманість у прояві емоцій, вільно відповідає на запитання та із задоволенням розповідає про свої вподобання. [PERSON] виявляє інтерес до різних видів діяльності: спорт, комп`ютерні ігри та відпочинок на свіжому повітрі. У [PERSON] відсутні ознаки тривожності під час обговорення родинних справ, стосунків в сім`ї та успіхів у навчанні. Натомість під час опитування стосовно стосунків з матір`ю - у дитини з`являється завмирання та відсутня будь-яка емоційна реакція. На запитання про матір та стосунки з нею хлопчик відповідає, що матір весь час на роботі і більше йому сказати про неї не має чого. Спостерігається миттєва зміна настрою у хлопчика, що може свідчити на відсутність розуміння ним місця знаходження матері та причини, по яких вона не бере участі у його житті. Проведена діагностика показала, що образ матері у хлопчика добре фіксується на підсвідомому рівні. Поняття інтерналізація описує фазу, коли дитина розуміє, що вона має внутрішнє уявлення про матір, особливо це спостерігається коли дитина бачить іншим мам з дітьми у соціумі. Ця інтерналізація - це те, що дає дитині уявний образ, який допомагає на підсвідомому рівні бачити в матері втілення підтримки та комфорту. Небезпека інтерналізації полягає в тому, що це може призвести до почуття незахищеності та низької самооцінки у дорослому житті. На даний період життя, [PERSON] , з невідомих причин, намагається приховати свою прихильність до матері. Це фіксується у проявах називати різних членів родини мамою, а також, різна зміна настрою, коли спілкування стосується стосунків з нею. Дану емоційну реакцію можна пояснити тим, що хлопчик остерігається говорити про матір або сприймати реальність, де біологічна матір відсутня. У будь-якій ситуації дитині важко зрозуміти яким чином та при яких обставинах він може говорити про неї. Дана дезорієнтація негативно впливає на становлення особистості хлопчика. З батьком [PERSON] має позитивні та підтримуючі стосунки, вони часто проводять час разом, гуляють та відвідують різноманітні гуртки. Між дитиною та батьком спостерігаються довірливі та люблячі стосунки. За результатами телефонної бесіди з біологічною матір`ю [PERSON] констатовано, що вона відмовилась брати участь у груповій діагностиці, а також повідомила, що життя дитини її повністю не цікавить. На основі проведеної роботи констатовано: батько виконує в повному обсязі батьківські обов`язки (підтримує сина, піклується про його емоційний стан та допомагає з навчанням); потребує додаткового обстеження стиль сімейного виховання та мотиваційної сфери біологічної матері [PERSON] , оскільки людина, зі слів батька дитини, без пояснень залишила малолітню дитину на його виховання та сім років не цікавилась його життям. Психоемоційний зв`язок хлопчика з матір`ю має невизначений стан, оскільки реакції дитини на запитання щодо родинних стосунків і, головне, проведена діагностика свідчить про присутність у житті хлопчика матері, але в обмеженому обсязі. Причини даних взаємостосунків в родині мають бути додатково обстежені (а.с. 66-67). На підтвердження своїх позовних вимог, стороною позивача подано до суду також Акт оцінки потреб сім`ї №629 від 24.04.2025 року з додатком, складений фахівцем КЗ «Центр надання соціальних послуг» (а.с. 69-74). Зміст вказаних документів вивчений судом в повному обсязі та прийнятий до уваги при вирішенні справи по суті та ухваленні у справі рішення. У цих документа, зокрема вказано: Оскільки обставини, при яких біологічна матір дитини не приймає участі у його житті - невідомі, можемо припустити, що зникнення матері із життя хлопчика сталося раптово та несе в собі можливий факт міжособистісного конфлікту між батьками або самоусунення матері із життя хлопчика за для задоволення потреб батька або своїх. Також, відома інформація зі свідчень свідків та жителів громади про присутність матері у житті дитини ще рік тому. Біологічна матір [PERSON] відводила та забирала хлопчика зі школи, брала медичні довідки у сімейного лікаря [PERSON] , з яким досі підписана декларація. Емоційний зв`язок дитини з матір`ю присутній, але дитина має приховувати це, що викликає сумніви щодо врахування батьками прав дитини, позбавляючи його материнського піклування (а.с. 73). Відповідно до положень ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 19.03.2025 року: Питання про визначення доцільності (недоцільності) позбавлення матері батьківських прав відносно її сина розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини 1501.2025 року, 12.02.2025 року, 18.03.2025 року. На засіданнях комісії був присутній батько - гр. [PERSON] . Розглянувши матеріали справи, комісією встановлено наступне. Гр. [PERSON] та гр. [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] .. На теперішній час батько разом з малолітньою дитиною проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання малолітній дитини створено всі необхідні умови для належного проживання, відпочинку та розвитку. Дитина є учнем 2-Б класу ОЗО «Білогородський ліцей №1». Комісією досліджено характеристику дитини за місцем навчання. Батько дитини працює у ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» з 06.04.2023 року і за місцем роботи характеризується позитивно. Мати дитини зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 16.11.2024 року матір`ю дитини було складено нотаріальну заяву, в якій вона не заперечує проти складання висновку органу опіки та піклування, та отримання рішення суду про позбавлення її батьківських прав. На засіданні комісії не представилось за можливе вислухати пояснення матері з приводу обставин справи, зокрема її відношення до можливості позбавлення її батьківських прав відносно сина, її ставлення до нього та з приводу обставин відсутності спілкування із дитиною. Доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку матері на краще та наявності у її діях вини, органом опіки та піклування не встановлено. Виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області прийшов до висновку про недоведення доцільності позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та просить суд прийняти рішення у справі, враховуючи інтереси дитини, згідно вимог чинного законодавства (а.с. 52-54). Згідно висновку виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 19.05.2025 року: Питання про визначення місця проживання дитини було розглянуто комісією з питань захисту прав дитини 13.05.2025 року. Розглянувши матеріали справи, комісією встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . На теперішній час батько разом з сином проживають за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання дитини створено всі необхідні умови для належного проживання, відпочинку та розвитку. Проведено оцінку потреб сім`ї та встановлено прив`язаність дитини до батька. Батько належно виконує свої обов`язки з виховання дитини, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Дитина є учнем 2-Б класу ОЗО «Білогородський ліцей №1». За місцем навчання дитина характеризується позитивно та згідно характеристики на дитину, навчально-виховним процесом сина завжди цікавиться батько, який систематично спілкується з учителем, прислухається до його порад, відвідує батьківські збори, завжди перебуває на зв`язку. Батько дитини працює та за місцем роботи характеризується позитивно. Мати дитини зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За наявної в службі у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА м. Києва інформацією, матір дитини зареєстрована за вказаною адресою, але фактично там не проживає, повідомляти своє фактичне місце проживання відмовилась. Комісією встановлено, що батьком забезпечуються належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Мати дитини має можливість забезпечити належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Враховуючи відсутність між батьками спору щодо місця проживання дитини, орган опіки та піклування (виконавчий комітет Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області) просить суд прийняти рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини, враховуючи інтереси дитини, згідно чинного законодавства (а.с. 88-90). Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України). Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його/її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Поскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ураховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, суди можуть йти на такі крайні заходи лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, і застосування такого крайнього заходу необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, який застосовується з метою захисту прав дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. На переконання суду, за обставинами цієї справи, підстави, передбачені ст. 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13). У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даній справі суд вбачає відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діє у межах своєї дискреції. Належних, допустимих та достатніх доказів винної поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, за обставинами цієї справи не доведено. У судовому засіданні хлопчик повідомив суду, що має бажання аби мама спілкувалась із ним. Судом не встановлено, що матір дитини становить будь-яку загрозу для хлопчика, а тому діючи в інтересах дитини, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Відсутні докази того, що відповідачка остаточно, винно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, натомість необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Стосовно вимог позивача про визначення місця проживання дитини з батьком, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) зазначено наступне: Судами встановлено, що за час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка - [PERSON], [INFO]. [PERSON] добровільно змінила місце свого проживання, малолітня [PERSON], [INFO], проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні. У справі що розглядається судом встановлено, що батько ініціював звернення до суду щодо визначення місця проживання дитини, яка і так фактично з ним проживає і будь-яких претензій з цього приводу з боку матері не виникає. Органом опіки та піклування встановлено відсутність спору між батьками стосовно визначення місця проживання дитини. не вбачається такого спору і за встановленими судом обставинами. Оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою щодо місяця проживання дитини, у задоволенні відповідної позовної вимоги суд також відмовляє. Ураховуючи все вищевикладене суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed