Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , звернулася в суд з вищезазначеним позовом, в якому просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 5000 грн щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення двадцяти трьох років. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що від шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] народилася позивачка [PERSON] . 27.02.2012 року рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у сумі 250,00 грн щомісячно з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття. На даний час [PERSON] є повнолітньою, однак продовжує навчатися та являється студенткою третього курсу денної форми навчання Відокремленого структурного підрозділу «Технічно-промисловий фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету». Так, як вона навчається на денній формі навчання, тому не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати постійний дохід, що створює потребу у матеріальній допомозі з боку батька. На сьогоднішній день [PERSON] фінансовою допомоги позивачці не надає, позивачка перебуває на утриманні матері, яка покриває витрати на проживання, харчування, проїзд, навчальні матеріали, медичне обслуговування, побутові потреби. Витрати [PERSON] на утримання дочки в місяць складають 15 000 грн. На підставі вищевикладеного позивачка просить стягувати з відповідача на утримання [PERSON] аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, в розмірі 5000,00 грн щомісячного з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення двадцятитрьохрічного віку - у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16.06.2025 судове засідання було відкладено в зв`язку з неявкою відповідача. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Через канцелярію суду надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила суд позов задоволити, розгляд справи проводити без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи для повідомлення відповідача про місце та час розгляду справи шляхом скерування за зареєстрованим в установленому порядку, місцем проживання відповідача судової повістки, однак судова повістка повернулася без вручення з відміткою « одержувач відсутній за вказаною адресою». Відзиву та будь яких інших клопотань не подавав, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду даної справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як передбачено ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 05 серпня 2025 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 31 липня 2025 року, датою ухвалення даного рішення є саме 05 серпня 2025 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку. Із досліджених судом письмових доказів, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Ілляшівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у сумі 250,00 грн. щомісячно з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття, що підтверджується доданою до матеріалів позовної заяви копією виконавчого листа, виданого 01 березня 2012 на підставі рішення суду від 17.02.2012. (а.с. 8). Із копії довідки виданої Відокремленим структурним підрозділом «Технічно-промисловий фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» від 01.05.2025 №619 встановлено, що [PERSON] є студенткою ІІІ курсу денного відділення коледжу та навчається за контрактною формою навчання (а.с. 9). Також в матеріалах справи наявні платіжна інструкція від 13.05.2025 про оплату за навчання [PERSON] в сумі 4000,00 грн., платіжна інструкція від 20.05.2025 про оплату за проживання в гуртожитку за травень і червень, товарні чеки на придбання харчування, лікарських засобів, що підтверджують потребу у фінансових витратах (а.с. 25-33). При ухваленні даного рішення суд керується наступними нормами. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3ст.51 Конституції України). Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Правовідносини з утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України. Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно з роз`ясненнями п. п. 17, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина, дочку, які продовжують навчання після досягнення повноліття( незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий дохід) Відповідно до положень статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Як визначено статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При установленні потреби в утриманні повнолітньої дочки чи сина суд повинен ураховувати всі джерела, що утворюють її/його дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Разом з тим, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження. Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 761/10510/17. Отже, враховуючи вищевикладені правові норми, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей та беручи до уваги те, що відповідач є працездатною людиною (протилежного суду не доведено) та має обов`язок утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчання до досягнення ним 23-х років, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення аліментів на утримання [PERSON] на період її навчання. Разом з тим, суд при визначенні розміру аліментів прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При цьому суд враховує, що, особи, які досягли 18 років є повнолітніми, мають повну цивільну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки не можна ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини. Суд приймає до уваги надані позивачем докази, які підтверджують навчання позивача та копію платіжної інструкції про оплату навчання. Однак, доказів вартості освітньої послуги за весь строк навчання позивачем не надано. Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначка, що мати витрачає на її утримання в середньому в місяць 15 000, 00 грн. та просила в зв`язку з цим стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн. Разом з тим, на підтвердження потреби у зазначених витратах та їх понесення позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував розмір зазначених витрат позивача, яка остання несе у зв`язку із навчанням. Зокрема, позивачем не було долучено до матеріалів справи товарні чеки на придбання підручників та інших речей, які є необхідні в контексті здобуття вищої освіти, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження, що підтверджують понесені фінансові витрати в зв`язку з навчанням. Суд не приймає в якості доказу, долучені позивачем товарні чеки на придбання лікарських засобів, оскільки витрати на лікування та придбання в зв`язку з цим лікарських засобів не входять до складу аліментів, а належать, в розумінні норм Сімейного кодексу України, до додаткових витрат. Крім того, суд зазначає, що позивачем на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, не надано жодного доказу, які підтверджують можливість відповідача [PERSON] сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки у визначеному позивачем розмірі. Будь-яких клопотань про витребування доказів позивачем та його представником заявлено не було. Відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався наданим йому правом на висловлення своєї позиції по справі та не надав до суду документи про стан його здоров`я, його доходи, наявність у нього інших дітей чи осіб, які перебувають на його утриманні. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на час навчання його доньки у розмірі 1500,00 грн щомісячно, на період навчання доньки і до закінчення навчання, але не більше як досягнення нею 23 років, починаючи з часу звернення позивачки з заявою до суду. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки [PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів у зв`язку з її навчанням 07 травня 2025 року, тому є підстави для стягнення аліментів із 07 травня 2025 року. Судом встановлено, що позивач на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Також позивачка при зверненні до суду понесла витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн, які просить стягнути з відповідача. На підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених в суді надала: - копію договору про надання правничої допомоги у цивільній справі від 25.04.2025 адвокатом Конякіним М.С. та акт прийому-передачі наданих послуг від 02.05.2025; - копію квитанції до платіжної інструкції від 29.04.2025 про сплату [PERSON] за надання правничої допомоги в розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У ч. 3, 4 ст.137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, критерій реальності адвокатських витрат та розумність їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи суд дійшов висновку, що відповідача з на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу, понесені ним в суді, в розмірі 2 000 гривень.

Outcome: partial