Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-06 00:00:00

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» через систему «Електронний суд» звернулося до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 82 685,50 грн., судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 16 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.02.2018 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №008/4381768-СК, який підписано відповідачем власноручним підписом. Умовами кредитного договору передбачено: сума кредиту - 43 050, 44 грн.; строк - 12 місяців з 13.02.2018р. з пролонгацією; пільгова процентна ставка - 0, 00001%, базова процентна ставка 39,6% річних; реальна річна процентна ставка 40,43%; тип процентної ставки за договором - фіксована. На банківську картку позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 43 050, 44 грн. 08.02.2021 року було укладено договір №б/н, відповідно до якого АТ «Таскомбанк» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором №008/4381768-СК. 10.03.2023 було укладено договір №10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №008/4381768-СК. Позивач зазначає, що відповідач станом на 25.03.2025р. має заборгованість перед ТОВ «Коллект Центр», яка становить 82 685, 50 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 49 686,44 грн., простроченої заборгованості за відсотками - 24 292,27 грн. заборгованості за пенею - 1 300,00 грн., інфляційних збитків - 5 850, 86 грн. та 3 % річних - 1 555,93грн., яку не сплачено у позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання 13.06.2025 року відповідач не з`явився. Подав до суду заяву, у якій повідомив, що перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП КОР Київський обласний онкологічний диспансер з діагнозом - «В-клітинний хронічний лімфоцитарний лімфо лейкоз», де проходить курс хіміотерапії. Вказував, що у зв`язку із значним ослабленням імунної системи експертною командою йому була встановлена друга група інвалідності. По суті спору будь-яких пояснень не надав. 13.06.2025р. суд констатував необхідність відкладення розгляду справи, у зв`язку з першою неявкою відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК на 07.08.2025р. У судове засідання 07.08.2025р. представник позивача та відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились. Від представника позивача в прохальній частині позову вказано, що в разі його неявки він не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення судом заочного рішення. Зважаючи на відсутність заперечень представника позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який вважається належним чином повідомленим про розгляд справи відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, з можливістю ухвалення заочного рішення по справі (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 13.02.2018р між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту №008/4381768-СК, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Договором. Сторонами визначено умови кредиту: сума кредиту - 43 050, 44 грн.; строк - 12 місяців з 13.02.2018р. з пролонгацією; пільгова процентна ставка - 0, 00001%, базова процентна ставка 39, 6% річних; реальна річна процентна ставка 40, 43%; тип процентної ставки за договором - фіксована. Договір про надання кредиту №008/4381768-СК від 13.02.2018 підписано [PERSON] власноручним підписом. 13.02.2025р. первісний кредитор перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 43 050, 44 грн. Факт надходження коштів 13.02.2018 на карту, відкриту на ім`я [PERSON] в АТ «Коллект Центр», доводиться випискою по рахунку. Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, сума заборгованості за договором № 008/4381768-СК від 13.02.2018 за період з 13-02.2018 по 25.03.2025 складає 82 685,50 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 49 686,44грн., простроченої заборгованості за відсотками - 24 292,27 грн. заборгованості за пенею - 1 300, 00 грн., інфляційних збитків - 5 850, 86 грн. та 3 % річних - 1 555,93грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що всупереч умов кредитного договору та норм закону відповідач допустив порушення умов повернення грошових коштів, оскільки не здійснював платежів, передбачених договором для погашення його договірних зобов`язань. Зокрема, як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір неповернутого тіла кредиту становить 49 686,44 грн. У зв`язку з неповерненням суми тіла кредиту у передбачені договором строки позивач просив стягнути таку суму судовим рішенням. Позивач також просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами. При цьому, у позовній заяві зазначив, що просить стягнути 24 292,27 грн. відсотків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». За умовами договору № 008/4381768-СК від 13.02.2018 кредитні кошти надавалися на 12 місяців під проценту ставку - 39,6% річних. Позивач надав розрахунок заборгованості, згідно якого розмір заборгованості по сплаті відсотків становить 24292,27 грн. Такий розрахунок не містить деталізації періоду та сум нарахування відсотків, що унеможливлює встановити, за який період - в межах строку дії договору, чи поза межами строку були нараховані відсотки на суму 24292,27 грн. За відсутності детального розрахунку суд не може вважати позовні вимоги про стягнення такої суми доведеними позивачем. Відтак, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог про стягнення 1300,00 грн. пені, суд зазначає таке. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23), від № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24), згідно яких, тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Позивач просив стягнути неустойку у розмірі 1300 грн., яка утворилася станом на 10.03.2023. За який період така неустойка нараховувалася та чи охоплювала вона довоєнний час, що давало б право стягнути таку неустойку, встановити неможливо. Відтак, у задоволенні позову в частині стягнення 1300 грн. неустойки слід відмовити. У позовній заяві позивач також просив суд стягнути згідно ст. 625 ЦК України з відповідача 3% річних в розмірі 1555,93 грн., які нарахував за період з 08.02.2021 по 23.02.2022, та інфляційне збільшення боргу в сумі 5850,86 грн., яке нарахував за лютий 2021- лютий 2022 р. Велика Палата Верховного Суду у постанові №910/4518/16 від 5 квітня 2023 року ВП ВС висловила позицію щодо підходів до визначення періоду нарахування кредиторських вимог, які виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, зазначивши, що у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Відтак, у конкретній справі після закінчення періоду нарахування відсотків за користування кредитом, які передбачені договором, у нового кредитора з 08.02.2021 р. виникло право на нарахування відсотків як міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно розрахунків позивача 3% річних нараховано за період з 08.02.2021 року по 23.02.2022 року від суми 49686,44 грн. Відтак, 3% річних за період з 08.02.2021 року по 23.02.2022 року, тобто за 381 день від цієї суми становить 1555,93 грн. (49686,44 грн. : 100 % : 365 днів х 3% х 381 днів). Згідно розрахунків позивача інфляція нарахована за період з лютого 2021 року по лютий 2022 року від суму боргу 49686,44 грн. Відтак, інфляційне збільшення боргу повинне нараховуватися на суму 49686,44грн., а тому відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляційного збільшення боргу - 111,78% (сукупний індекс інфляції). Відтак, збитки від інфляції складають 5850,86 грн. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення втрат на правову допомогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги №02-09/2024-3 від 02 вересня 2024 року; заявку на надання юридичної допомоги №2 від 01 лютого 2025 року; витяг з акту №6 про надання юридичної допомоги від 28.02.2025 року. Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав КЦС Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. З огляду на викладене, зважаючи на відсутність заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 16000,00 грн., втім з урахуванням принципу пропорційності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №0510250013 від 03.04.2025 року. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути 82685,50 грн. заборгованості; суд визнав доведеними вимоги у розмірі 57093,23 грн. (49686,44 грн. тіла кредиту, 1555,93 грн. як 3% річних, 5850,86 грн. інфляційного збільшення боргу), тобто задовольняє позовні вимоги на 69,05%. Отже, судовий збір і витрати на правову допомогу повинні бути компенсовані позивачу лише на 69,05%, тобто у розмірі 1672,63 грн. судового збору 11048,00 грн. витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial