Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивував тим, що 17 квітня 2025 року з [PERSON] уклав попередній договір про укладення в майбутньому, до 27 квітня 2025 року включно, основного договору купівлі-продажу 5/8 частини квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що на прохання відповідачки попередній договір укладено в простій письмовій формі. До підписання попереднього договору, в підтвердження намірів укладення основного договору купівлі-продажу він передав відповідачці забезпечувальний платіж у розмірі 10 000,00 доларів США. Факт отримання відповідачкою цих грошових коштів підтверджується пунктом 2 попереднього договору. Як зазначає позивач, відповідачка зобов`язання щодо укладення основного договору не виконала, що підтверджується відсутністю в реєстрі речових прав на нерухоме майно, прав власності на нерухоме майно, інформації про зміну власника частини квартири. Забезпечувальний платіж відповідач також не повернула. Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути з відповідачки грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, отриманих в якості забезпечувального платежу за недійсним договором в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, позивач просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 5/8 квартири [ADDRESS] , що належить відповідачці на праві спільної часткової власності. Процесуальні дії Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 травня 2025 року визначено головуючого суддю Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю. О. 20 травня 2025 року справу передано судді (а. с. 25). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення (а. с. 29 - 32). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 28). В судове засідання сторони не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від сторони позивача надійшла заяви про розгляд справи за їх відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що 17 квітня 2025 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір про укладення в майбутньому, до 27 квітня 2025 року включно, основного договору купівлі- продажу 5/8 частини квартири [ADDRESS] (а. с. 11). До підписання попереднього договору [PERSON] передав [PERSON] забезпечувальний платіж у розмірі 10 000,00 доларів США. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другою статті 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів. Згідно із частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Положеннями статті 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Встановлено, що 17 квітня 2025 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір про укладення в майбутньому, до 27 квітня 2025 року включно, основного договору купівлі-продажу 5/8 частини квартири [ADDRESS] .Цей договір укладено в простій письмовій формі. На виконання умов попереднього договору від 17 квітня 2025 року [PERSON] передав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, що підтверджується умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2025 року. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, попередній договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на нікчемність попереднього договору купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2025 року, сплачені [PERSON] [PERSON] кошти у розмірі 10 000,00 доларів СШАпідлягають поверненню [PERSON] . Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки [PERSON] безпідставно набула майно, а саме грошові кошти у сумі 10 000,00 дол. США, належні [PERSON] , а відтак про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми коштів. Аналогічні правові висновки щодо повернення безпідставно набутих коштів на підставі статті 1212 ЦК України у випадку встановлення нікчемності попереднього договору купівлі-продажу квартири в зв`язку з недотриманням форми нотаріального посвідчення викладені в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2025 року в справі № 751/2085/24, постанові від 24 січня 2024 року у справі № 369/14377/19. Стаття 524 ЦК України передбачає, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справа № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц. Таким чином, суд вважає за можливе стягнення грошової суми з відповідача на користь позивача в іноземній валют, а саме - 10 000,00 доларів США. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статей 133, 141 ЦПК України. За приписами частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4156,64 грн. На підставі викладено та

Outcome: approved