Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з січня 2004 року по сьогоднішній день володіє частиною будинку [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу від 25.11.2002 року власником 1/3 частини цього будинку є [PERSON] , який є її рідним дядьком. У січня 2004 року, перед виїздом на роботу до м. Алушти, АР Крим, її дядько [PERSON] передав їй документи щодо права власності на будинок: договір купівлі-продажу та технічний паспорт на будинок, і за усною домовленістю вона погодилась доглядати за будинком, володіти та користуватись ним до повернення власника. До грудня 2006 року вона мала телефонний зв`язок з [PERSON] , а потім зв`язок перервався. На звернення її матері до органів поліції, їй було повідомлено про те, що [PERSON] помер [INFO] . Її дядько був одруженим, мав дітей [PERSON] , 1987 року народження, сина [PERSON] , 1991 року народження та дружину [PERSON] , з якою розірвав шлюб. Останні виїхали до росії ще в 1996 році, тобто до придбання вищезазначеного будинку. Вона повідомила про смерть [PERSON] його дітей та колишню дружину, однак до початку воєнного стану вони не подали заяви про вступ у спадщину та не виявили бажання утримувати спадкове майно. На момент смерті дядька його син [PERSON] був неповнолітнім. З початком воєнного стану будь-які контакти з дітьми дядька припинились. Фактично з січня 2004 року вона володіє та користується частиною будинку, яка належить [PERSON] . Щоб зберегти майно була вимушена витрачати кошти на його утримання та ремонт. Вважає себе добросовісним володільцем з 2004 року до сьогодні, оскільки за цей період вчиняла дії, які б вчиняв власник майна. Зазначила, що ч. 3 ст. 344 ЦК України встановлено, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Письмового договору щодо володіння майном не укладала, але дядько домовлявся з нею про володіння і користування майном до його повернення. Строк безперервного володіння перевищує 15 років. Позивач має намір оформити належним чином право власності на вищевказану частку будинку, у зв`язку з чим просила визнати за позивачем право власності на будинок за набувальною давністю. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, причини неявки суду не повідомив. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що померлий [PERSON] є її рідним дядьком по материнській лінії. Він до 2002 року, тобто до купівлі 1/3 частки будинку по [ADDRESS] , був зареєстрований в м. Олександрія, десь на Кірова, однак проживав в с. Жовте П`ятихатського району Дніпропетровської області. У зв`язку з тим, що за місцем проживання з ним проживав його рідний брат та вони не вжились, [PERSON] повернувшись з заробітків придбав частину будинку і до 2004 року проживав в ньому. В 2004 році він познайомився з жінкою, яка на той час проживала в м. Алушта, АР Крим, та поїхав до нею в м. Алушта, передавши їй всі документи на будинок та ключі, надавши дозвіл користуватись будинком. До середини 2006 року вона та її мати спілкувались в телефонному режимі з [PERSON] , а наприкінці року зв`язок перервався. Її мати звернулась в органи поліції з заявою про зникнення та на початку 2007 року їм повідомили, що [PERSON] трагічно загинув та похований комунальними службами в м. Алушта, АР Крим. На момент смерті його дружина з дітьми проживала в російській федерації з 1996 року, однак вони одразу після отримання сповіщення про смерть [PERSON] повідомили її про це листом та по скайпу, зазначивши, що після смерті дядька залишилась спадщина у вигляді 1/3 частки будинку та його син, який на момент смерті [PERSON] був неповнолітнім, автоматично прийняв спадщину. Однак вони, знаючи про спадщину, не намагались її оформити. Вони спілкувались через інтернет з сином [PERSON] , відповідачем по справі, до 2010 року, а з його матір`ю до 2013 року, а після цього зв`язок з ними пропав. Відповідач [PERSON] прийняв спадщину відповідно до закону, але не вчиняв жодні дії щодо користування, утримання, розпорядження та володіння цим майном, а тому вона вважає, що 10 річний строк у неї виник з 2006 року, тобто з часу смерті [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Статтею 41\~Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку визначеному законом. Згідно з ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 25.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Бендеровою Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за №7287, належала 1/3 частка житлового будинку в [ADDRESS] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №422725917 від 15.04.2025 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті №00034842688 від 01.02.2022 року. Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00050301784 від 27.03.2025 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 09 січня 1987 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , актовий запис №13. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 27.03.2025 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відомості щодо акту про народження [PERSON] , [INFO] , не виявлено. В погосподарській книзі Жовтянської сільської ради №5-1 та №5-2 в списку членів господарства зазначено [PERSON] , 1960 року народження (голова сім`ї), [PERSON] , [INFO] (дружину), [PERSON] , [INFO] (дочку) та [PERSON] , [INFO] (сина). У відмітці про вибуття зазначено, що [PERSON] вибув 04.04.1997 року до м. Олександрія, а [PERSON] разом з дітьми 24.07.1996 року вибула до росії. Позивач [PERSON] , [INFO] , є рідною племінницею померлого [PERSON] , оскільки її мати [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] . Родинні відносини підтверджуються посвідкою про народження [PERSON] , свідоцтвом про одруження [PERSON] з [PERSON] та свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] . За приписами ст. ст. 1216, 1258, 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою\~ четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] , [INFO] (дружина) та [PERSON] , [INFO] (дочка), які є спадкоємцями першої черги, не прийняли спадщину після смерті свого чоловіка та батька [PERSON] оскільки, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкова справа та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №80757297 від 08.04.2025 року вбачається, що інформація про відкриття спадкової справи після [PERSON] , який помер [INFO] , відсутня. В той же час, на момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] , син спадкоємця та відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , був неповнолітнім на момент смерті батька (спадкодавця), а тому в силу ст. ст. 1241, 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, однак не оформив своїх спадкових прав. При цьому, відомості про відмову відповідача від прийняття спадщини після смерті батька в порядку, передбаченому ст. 1273 ЦК України, відсутні, а відтак відповідачу, як спадкоємцю, з часу смерті батька належить право на зазначену частку будинку. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Статтею 344\~ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2024 року у справі №472/713/22, від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18, від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/17, від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20, від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21, від 04 червня 2021 року у справі №616/278/19, від 28 квітня 2020 року у справі №552/1354/18, від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц та від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи\~(ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК України).\~Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинна була подати суду докази на підтвердження того, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. В той же час, встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що позивач, користуючись будинком свого дядька [PERSON] , а після його смерті його сина, відповідача у справі [PERSON] , беззаперечно знала та усвідомлювала відсутність достатніх правових підстав для набуття нею прав власності на частку будинку за таких обставин. Добросовісність володіння оцінюється на момент заволодіння майном і якщо ця особа знає про існування власника та спадкоємців, то правові підстави для застосування інституту набувальної давності відсутні. При цьому позивач вважала, що отримала будинок у володіння оскільки вкладала в нього кошти та користувалась всіма правами власника. Безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу також унеможливлює застосування набувальної давності. Крім того, позивач достеменно знала про наявність спадкоємців, оскільки особисто повідомила їх про смерть [PERSON] , про що зазначила під час розгляду справи. Відповідач не відмовлявся від спадщини після смерті батька та не заперечував щодо продовження користування позивачем зазначеною часткою будинку. За таких обставин, позивач не набула права власності на частину будинку, натомість набула право користування будинком і це право ніким не оспорювалось, однак сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, а тому, у позивача немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України. Давність володіння могла б вважатись добросовісною, якби позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності, однак позивач володіла та користувалася майном внаслідок усної домовленості з власником, а після його смерті знала про наявність спадкоємця, який спадщину прийняв та продовжила користуватись частиною будинку за відсутності заперечень спадкоємця, тобто була обізнана про наявність як власника, так і спадкоємця спірного нерухомого майна, а відтак таке володіння нерухомим майном не можна вважати добросовісним. Отже суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.\~344\~ЦК України та необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed