Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 14 лютого 2023 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; сімейне життя між ними не склалося, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше подружнє життя не можливе, дружина не заперечує проти припиння шлюбу, у зв`язку з чим просить шлюб розірвати. Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки близько 2,5 місяців вони проживають окремо, син зареєстрований із ним, але мешкає з матір`ю, у зв`язку з чим подальше збереження шлюбу неможливе. Згодний на заочний розгляд справи. Відповідачка була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причини повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи), але в судове засідання не з`явилась, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подала. Тому, зі згоди позивача суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 14 лютого 2023 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Борзнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №11. Від даного шлюбу подружжя є батьками спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований із батьком, але фактично проживає з матір`ю. [PERSON] 09 липня 2025 року була нотаріально посвідчена заява про відмову від участі в утриманні неповнолітньої дитини, яка в силу вимог ч.3 ст.155 СК України є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Близько 2,5 місяців сторони разом не проживають, ведуть окреме господарство, не спілкуються в обсязі сім`ї, спільних інтересів не мають, подружжя втратило почуття взаємної\~любові,\~поваги,\~дружби,\~взаємодопомоги, примиритися не бажає, позивач категорично наполягає на припиненні подружніх відносин, відповідачка відзиву на позов не подала і явку в судове засідання проігнорувала, що свідчить про її байдуже ставлення до існування шлюбу, який між подружжям носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує норму\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на припиненні шлюбу, відповідачка своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надала, клопотань про надання строку на примирення не заявляла. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за його клопотанням залишаються за позивачем, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved