Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-11 00:00:00

16.06.2025 позивач [PERSON] звернувся до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя із позовною заявою до відповідача приватного виконавця Коцинии Меружана Оганесовича, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 2\~542,35 грн, що складається з суми виконавчого збору у розмірі 2171,35 грн та суми виконавчих витрат у розмірі 371 грн, які були стягнуті з [PERSON] у виконання судового наказу, скасованого Заводським районним судом м. Запоріжжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Заводським районним судом м. Запоріжжя 06.03.2024 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь КП «Водоканал» заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення у сумі 21410,70 грн. 10.10.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Коциняном М.О. на підставі зазначеного судового наказу було відкрито виконавче провадження №76260807 та накладено арешт на суму 24\~255,85 грн, до якої входять наступні складові: сума до стягнення 21\~713,50 грн, виконавчий збір 2171,35 грн, сума виконавчих витрат 371,00 грн. В той же день з рахунку [PERSON] було списано суму 24\~619,69 грн, з яких: 21410,70 грн заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення, 2171,35 грн виконавчого збору та 371 грн суму виконавчих витрат. За заявою [PERSON] Заводським районним судом м. Запоріжжя було скасовано судовий наказ, а також ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2024 задоволено частково заяву [PERSON] про поворот виконання рішення та стягнуто з КП «Водоканал» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 21410,70 грн. На підставі ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути з приватного виконавця Коциняна М.О. грошові кошти у сумі 2\~542,35 грн, що складається з суми виконавчого збору у розмірі 2171,35 грн та суми виконавчих витрат у розмірі 371,00 грн, що були стягнуті з [PERSON] у виконання судового наказу, скасованого Заводським районним судом м. Запоріжжя. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2025 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К. Ухвалою судді від 18.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі; постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи у судове засідання, яке призначено на 09.07.2025. 04.07.2025 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача у зв`язку з його перебуванням на військовій службі за межами м. Запоріжжя. Також зазначено про те, що позивач підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі. 04.07.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що 15.10.2024 приватним виконавцем було закінчено виконавче провадження №76260807 з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням, скасовані всі вжиті виконавцем заходи примусового виконання, про що винесена відповідна постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.10.2024. При цьому, боржником [PERSON] (чи іншими особами) ні в який спосіб не оскаржувалися рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця Коциняна М.О. у виконавчому провадженні №76260807, зокрема, не оскаржувалися будь-які постанови, винесені у виконавчому провадженні №76260807, а відтак, усі постанови, у тому числі, постанова від 10.10.2024 про відкриття виконавчого провадження, постанови від 10.10.2024 про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є чинними. В подальшому, 17.10.2024, після закінчення виконавчого провадження №76260807 у зв`язку з повним фактичним виконанням, [PERSON] звертався до приватного виконавця із заявою про зупинення виконавчого провадження №76260807. Як вбачається зі змісту ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2024 у справі №332/1297/24 про скасування судового наказу №332/1297/24 від 06.03.2024, Позивач звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу 21.10.2024. Тобто боржник [PERSON] звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу №332/1297/24 вже після закінчення виконавчого провадження №76260807 (15.10.2024) у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто після повного та фактичного виконання вимог виконавчого документа. Заяву задоволено 23.10.2024, тож у період здійснення виконавчого провадження №76260807, з 10.10.2024 по 15.10.2024 (вчинення виконавчих дій по стягненню з боржника суми боргу за виконавчим документом, суми основної винагороди та суми витрат виконавчого провадження) судовий наказ №332/1297/24 був чинним та таким, що підлягав виконанню. У даному випадку стягнення з Позивача [PERSON] на користь приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М.О. грошових коштів у сумі 2171,35 грн. основної винагороди, та 371,00 грн. витрат виконавчого провадження пов`язане зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання виконавчого документа. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Відповідач наголошує на тому, що 15.10.2024 виконавче провадження № 76260807 було закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», що абсолютно виключає застосування до спірних правовідносин положення ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (тобто з підстав передбачених п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»), виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Тобто, вбачається, що приватний виконавець, який забезпечив повне фактичне виконання судового рішення, що на час його примусового виконання набрало законної сили, та не було скасовано у встановленому законом порядку, отримав грошову винагороду та його дії по стягненню винагороди відповідають обсягу його прав та обов`язків, вчинені відповідно до вимог законодавства, а відтак, стягнення основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні 09.07.2025 судом встановлено, що позивачем у вступній частині позовної заяви помилково було зазначено прізвище відповідача як « [PERSON] », натомість вірним прізвищем відповідача є « [PERSON] », відтак судом ухвалено вірним прізвищем відповідача вважати « [PERSON] ». Судове засідання 09.07.2025 відкладалося до 08.08.2025 для забезпечення позивачеві права подати відповідь на відзив на позовну заяву. Відповідь на відзив від позивача не надходила, натомість 07.08.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Також у заяві зазначено, що позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. У судовому засіданні 08.08.2025 відповідач підтримав заперечення проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні 08.08.2025 закінчено розгляд справи по суті та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, в судовому засіданні оголошено перерву до 12.08.2025. У судове засідання 12.08.2025 представники сторін не з`явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.03.2024 Заводським районним судом м. Запоріжжя у справі №332/1297/24 видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь КП «Водоканал» заборгованості по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення за період з 01.03.2021 по 31.01.2024 у сумі 21410,70 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 302,80 грн. На підставі заяви КП «Водоканал» від 11.09.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М.О. від 10.10.2024 відкрито виконавче провадження №76260807 з виконання судового наказу №332/1297/24 від 07.05.2024, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя. Відповідно до постанови приватного виконавця Коциняна М.О. від 10.10.2024 про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №76260807, з боржника [PERSON] стягнуто основну винагороду у сумі 2171,35 грн після повного чи часткового фактичного стягнення коштів на користь стягувача за виконавчим документом. Постановою від 10.10.2024 у виконавчому провадженні №76260807 приватним виконавцем Коциняном М.О. визначено для боржника [PERSON] загальну сум мінімальних витрат виконавчого провадження 371,00 грн. Постановою від 10.10.2024 у виконавчому провадженні №76260807 приватним виконавцем Коциняном М.О. накладено арешт на грошові кошти/електронні кошти, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику [PERSON] у межах суми стягнення з урахуванням суми виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 24\~255,85 грн. Відповідно до постанови від 10.10.2024 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №76260807 приватним виконавцем Коциняном М.О. звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] . Постановою від 15.10.2024 про закінчення виконавчого провадження №76260807 приватним виконавцем Коциняном М.О. закінчено виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі. [PERSON] звернувся 15.10.2024 до приватного виконавця Коциняна М.О. із заявою про зупинення виконавчого провадження №76260807 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки 03.03.2020 [PERSON] укладено контракт на проходження військової служби і з того часу він проходить військову службу та виконує бойові завдання. Окрім того, заявником повідомлено приватного виконавця про те, що 15.10.2024 ним подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя заяву про скасування судового наказу по справі №332/1297/24. Листом за вих. №66543/01-29 від 28.10.2024 приватний виконавець Коцинян М.О. повідомив [PERSON] про неможливість зупинення вчинення виконавчих дій у завершеному виконавчому провадженні. До матеріалів позовної заяви у справі №335/5874/25 ухвала Заводського районного суду м. Запоріжжя про скасування судового наказу по справі №332/1297/24 позивачем не надавалася. В той же час, відповідно до ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2024 у справі №332/1297/24, судом частково задоволено заяву [PERSON] про поворот виконання рішення. Постановлено здійснити поворот виконання судового наказу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2024 у справі №332/1297/24 та в порядку повороту виконання судового наказу стягнуто з КП «Водоканал» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 21410,70 грн. В задоволенні іншої частини заяви, а саме: стягнення з приватного виконавця Коциняна М.О. виконавчого збору у сумі 2171,35 грн та суму виконавчих витрат у розмірі 371,00 грн відмовлено. На підставі ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 1212 ЦК України позивач звернувся до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М.О. грошових коштів у сумі 2542,35 грн, що складається з суми виконавчого збору 2171,35 грн та суми виконавчих витрат 371,00 грн. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Частиною першою статі 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. Згідно з п.2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією. Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією. Згідно з вимогами статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому приватний виконавець зобов`язаний нараховувати основну винагороду щомісяця у розмірі, визначеному частиною третьою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення основної винагороди за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься приватним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про її нарахування. Угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди. Солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди. Розмір та види витрат виконавчого провадження визначаються Міністерством юстиції України. З метою забезпечення проведення виконавчих дій приватний виконавець за угодою із стягувачем може здійснювати додаткові витрати на проведення виконавчих дій, крім тих, що визначені Міністерством юстиції України. Стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається. Відповідно до п.19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого Постановою КМУ від 08 вересня 2016 року №643 (в редакції, чинній на момент винесення постанов приватним виконавцем), приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Коциняном М.О. одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди виконавця у розмірі 2171,35 грн в межах виконавчого провадження №76260807. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Пунктом п. 5 ч. 5 ст. 27 зазначеного Закону передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»). Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (ч.3ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження»). Позивач для обґрунтування даної позовної вимоги посилався на норми ч.7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Вказані норми закону передбачають повернення виконавчого збору з державного бюджету України, а не винагороди приватного виконавця з рахунку приватного виконавця, а отже не можуть бути стягненні з приватного виконавця. Крім того, як свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.10.2024, виконавче провадження №76260807 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням судового наказу. Крім того, звертаючись в суд з позовом про стягнення з приватного виконавця виконавчого збору у розмірі 2171,35 грн та суми виконавчих витрат 371,00 грн, позивач як на підставу позову покликається на статтю 1212 ЦК України. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № № 201/1311/19. Судом встановлено, що основна винагорода приватного виконавця Коциняна М.О. у розмірі 2171,35 грн, як і виконавчі витрати у сумі 371,00 грн стягнуті на підставі відповідних постанов приватного виконавця в межах виконавчого провадження №76260807. Зазначені постанови приватного виконавця не оскаржувалися позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством, не скасовані та дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розглядові за правилами адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15). З матеріалів справи безспірно встановлено, що дії чи рішення приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М.О., зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника основної винагороди, арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про закінчення виконавчого провадження, позивачем під час вчинення виконавчих дій не оскаржувались, дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Бондаренка Ю.В. про стягнення безпідставно набутих коштів.

Outcome: dismissed