Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовм, і довічно. В обґрунтування позову послався на те, що він є батьком відповідача і йому встановлено 2 групу інвалідності довічно. На початку 2024 року стан здоров`я позивача суттєво погіршився і за результатами повторного обстеження встановлено першу групу інвалідності. Згідно виписки від 18.11.2024 року із медичної картки хворого Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Деснянського району м. Києва, позивач має наступні ускладнення: цукровий діабет тип 2 з ускладненням; СДС (синдром діабетичної стопи), нейроішемічна (змішана) форма патології; діабетична полінейропатія, дегенеративні зміни, не підлягають відновленню та незрячість. У зв`язку із наявними захворюваннями позивачу назначено ряд дорого вартісних медикаментів. Крам того внаслідок наявності захворювань та неможливістю самостійно себе обслуговувати та забезпечити базові потреби, Територіальним центром соціального обслуговування Деснянського району м. Києва 07.06.2024 року з позивачем укладено договір про надання соціальних послуг, як з особою, що перебуває у складних життєвих обставинах та належить до вразливих груп населення, згідно умов якого останній через своїх працівників здійснюють придбання, доставку продовольчих, промислових, господарських товарів, медикаментів, здійснюють допомогу у приготуванні їжі, бесіду (спілкування) читання газет. В той же час позивач зазначає, що якщо надання соціальних послуг для позивача здійснюється на безоплатній основі (за рахунок бюджетних коштів), то кошти на придбання продовольчих, промислових, господарських товарів, медикаментів, оплату комунальних послуг звісно перебувають непосильним фінансовим тягарем позивача, що має єдиний дохід у вигляді пенсії 2980,00 грн. щомісячно. При цьому загальні базові витрати на харчування, медикаменти, щомісячні обстеження які є необхідними та беззаперечними з огляду на наявний перелік хвороб, сягають близько 15 000 грн. та є неспівмірними з доходом позивача у вигляді пенсії в розмірі 2980,00 грн. Таким чином, позивач вважає, зо він знаходиться у скрутному фінансовому становищі та не може себе забезпечити, отримати належне лікування та фактично існування, оскільки не має на це коштів. Позивач з початку 2024 року звертався усно до свого сина з проханням надати допомогу, проте відповідач змінив номер телефону та припинив будь-яку комунікацію з позивачем. Таким чином зазначає позивач, що він є непрацездатною особою похилого віку та пенсіонером, інвалідом 1 групи, незрячим, має ряд складних захворювань, наявний розмір пенсії не дає йому можливості належним чином утримувати себе та забезпечити свій побут та лікування, тому вважає, що має право стягнення на свою користь аліментів на його довічне утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, з моменту подання вказаного позову. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. В матеріалах наявна заява представника позивача про розгляд справи його відсутності та відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, представник відповідача направила суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого, представник повністю заперечує проти задоволення позову. Зокрема представник зазначила, що аналіз ст. 202 СК України свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.Позивач, на думку сторони відповідача не довів того, що він знаходиться у скрутному фінансовому становищі та не може себе забезпечити, отримати належне лікування та фактично існування, оскільки не має на це коштів, вочевидь суперечать матеріалам справи. Так у своєму відзиві сторона відповідача зазначає, що позивач знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві в Печерському районі і отримує пенсію за віком в розмірі 2980,00 грн. Крім того, у позивача у власності рухоме і нерухоме майно від якого він отримує доходи від відчуження чи то оренди. Отже, на думку відповідача, відсутні умови для виникнення обов`язку з утримання непрацездатного батька, передбачені ст. 202 Сімейного кодексу України, а також підстави для стягнення з нього аліментів. З огляду на викладене, сторона відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є батьком позивача, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №000477202741 від 27.09.2024 року. Як убачається з пенсійного посвідчення, позивач є пенсіонером. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серія 12 ААГ/749076 від 22.07.2024 року позивачу встанвлено 1 групу інвалідності з 20.05.2024 року. Згідно виписки від 18.11.2024 року із медичної картки хворого Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Деснянського району м. Києва, позивач має наступні ускладнення: цукровий діабет тип 2 з ускладненням; СПЛ (синдром діабетичної стопи), нейроішемічна (змішана) форма патології; діабетична полінейропатія, дегенеративні зміни, не підлягають відновленню та незрячість. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 212/1055/18, постанова від 05 вересня 2019 року. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що він є непрацездатною особою похилого віку та пенсіонером, інвалідом 1 групи, незрячим, має ряд складних захворювань, наявний розмір пенсії не дає йому можливості належним чином утримувати себе та забезпечити свій побут та лікування, тому вважає, що має право стягнення на свою користь аліментів на його довічне утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, з моменту подання вказаного позову. Поряд з цим судом встановлено, що позивач знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві в Печерському районі і отримує пенсію за віком в розмірі 2980,00 грн. Відповідно до листа №31/26 від 10.03.2025 року та згідно даних Єдиного державного реєстру МВС на ім`я [PERSON] , [INFO] (позивача у справі), зареєстровано автомобіль CHEVROLET AVEO, номер кузова: [NUMBER] , 2006 року випуску. Крім того, як вбачається з інформаційної довідки №417103390 від 10.03.2025 року, у власності позивача знаходиться наступне нерухоме майно: -житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 77 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -земельна ділянка, площею 0,462 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2623689101:01:001:0312, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -земельна ділянка, площею 0,077 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2623689101:02:002:0268, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; -земельна ділянка, площею 0,0891 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2623689101:02:002:0269, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; -земельна ділянка, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 2623689101:02:002:0267, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; -будинок, загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Із наданих до відзиву стороною відповідача знімків з екрану сайту DimRia позивачем виставлено на продаж житловий будинок житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за 42 000 $ та земельну ділянку під забудову в цьому населеному пункті за 26 668$, де продавцем зазначено [PERSON] та його контактний номер телефону, який крім іншого зазначений позивачем і в своєму позові. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Таким чином, доводи позивача, що він знаходиться у скрутному фінансовому становищі та не може себе забезпечити, отримати належне лікування та фактично існування, оскільки не має на це коштів, суперечать матеріалам справи та є необгрунтованими. У зв`язку з викладеним, враховуючи, що позивачем не доведена необхідність матеріальної допомоги, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed