Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-20 00:00:00

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №391116032 від 19.08.2021 року у розмірі 58 206,08 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.08.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №391116032 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1.1 Договору на умовах, встановлених Договором, Кредитодавець надає Позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2 000,00 до 50 000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти Кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Строк дії договору, відповідно до п. 1.7 становить 5 років. Як вказав позивач, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти. Позичальником за строк дії Договору використано кредитний ліміт у розмірі 10 702,78 грн. Відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, не здійснивши повернення суми наданого йому кредиту і процентів, нарахованих в строк користування кредитом, в повному обсязі або не сплативши взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості. 28.11.2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором №391116032 від 19.08.2021 року перейшло до ТОВ «ТАЛОН ПЛЮС». 02.05.2024 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити (передати) Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги до цього Договору, а Фактор набуває права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення Прав вимоги Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та строки встановлені цим Договором. Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором (станом на дату відступлення права вимоги) складає: 58 206,08 грн. Позивач зазначив, що станом на дату складання позовної заяви, заборгованість за Договором №391116032 від 23.08.2021 року становить: заборгованість по тілу кредиту - 9 997,97 грн.; заборгованість по відсотках - 48 208,11 грн.; пеня - 0,00 грн.; загальна заборгованість - 58 206,08 грн. На підставі викладеного позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та вирішити питання судових витрат. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.03.2025 року матеріали позовної заяви направлено за територіальною юрисдикцією до Святошинського районного суду міста Києва. Матеріали цивільної справи надійшли до Святошинського районного суду міста Києва 14 травня 2025 року. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2025 року визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки позов подано в електронній формі через електронний кабінет, примірник позовної заяви разом із доданими до неї матеріалами позивачем направлений відповідачу на адресу його зареєстрованого місця проживання, що відповідає інформації, отриманої за відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру, у відповідності до вимог ст.ст. 43, 177 ЦПК України, про що в матеріалах справи наявні бланк опису вкладення, завірений відповідним відділенням зв`язку, разом з фінансовим чеком про відправлення. Ухвала про відкриття провадження у справі направлялась відповідачу [PERSON] на його зареєстроване місце проживання відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру- [ADDRESS] . Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, поштовий конверт повернувся до суду без вручення. На довідці про причини повернення наявні відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Суд повторно направив копію ухвали про відкриття провадження у справі на зареєстроване місце проживання [PERSON] . Поштовий конверт повторно повернувся до суду без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 18.08.2021 року [PERSON] заповнив заявку на отримання грошових коштів в кредит кредитодавця Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА». 19.08.2021 року [PERSON] ознайомився із умовами кредитування кредитодавця Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором підписав Паспорт споживчого кредиту продукту «ВЕОКАРД» до Договору № 391116032 від 19.08.2021 року. За умовами розділу 7 вказаного Паспорту споживчого кредиту інформація, викладена в ньому, зберігає чинність та є актуальною до 25.08.2021 року. 19.08.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 391116032, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної Кредитної лінії в розмірі Кредитного ліміту від 2 000,00 до 50 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти Кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «ВЕОКАРД» Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (п.п. 1.1 Договору). Кредит надається Позичальнику в сумі встановленого Кредитного ліміту повністю або частинами (Траншами), з відкладною обставиною, якою є момент проведення кожної Авторизованої операції з використанням Платіжної картки. Кожен Транш, наданий згідно з Договором, є еквівалентний сумі Авторизованої операції, здійсненої Позичальником в рамках цього Договору. Позичальник в будь-який час, протягом всього строку дії Договору, може збільшити суму Кредиту (отримати черговий Транш) в межах Кредитного ліміту шляхом проведення нових Авторизованих операцій, а також повернути Кредит повністю або частково. Повернення Кредиту в повному обсязі не позбавляє права Позичальника отримати нові Транші, протягом строку дії Договору (п.п. 1.3, 1.4 Договору). У відповідності до п. 1.7, 1.8 Договору, Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє протягом 5 років, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У разі якщо за 30 днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про бажання розірвати Договір, його дія продовжується кожен раз на той самий строк, але не більше ніж три рази. Відповідно до п. 1.10 Договору нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно починаючи з першого дня надання суми Кредиту Позичальнику (здійснення першого та наступних Траншів) та до дати фактичного повернення всієї суми Кредиту, в наступних розмірах: 1.10.1. або 730 % річних від суми наданого Кредиту, що становить 2 % за кожен день користування Кредитом (далі - «Базова процентна ставка»); 1.10.2. або 361,35 % річних від суми наданого Кредиту, що становить 0,99 % за кожен день користування Кредитом (далі - «Дисконтна процентна ставка»), у разі якщо Позичальником здійснено Обов`язковий платіж за попередній місяць. На період від дати отримання першого Траншу за Договором до останнього дня місяця в якому отриманий перший Транш за Договором нарахування процентів здійснюється за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 178,85 % річних від суми наданого Кредиту, що становить 0,49 % за кожен день користування Кредитом. У відповідності до п. 4.4 Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Кредитодавцем в якості підпису Позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Вказаний договір підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором «3NU5QW57», який відправлено 19.08.2021 року о 10:36:17, введено 19.08.2021 о 10:36:48. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з пунктом 12 цієї статті електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з пунктом 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Як встановлено судом, відповідачем підписано Договір кредитної лінії №391116032 від 19.08.2021 року за допомогою разового ідентифікатора «3NU5QW57», що відповідає вимогам законодавства. До матеріалів справи також долучено розрахунок заборгованості за кредитним договором 39111603220210818104416 від 18.08.2021 року позичальника [PERSON] , у відповідності до котрого заборгованість відповідача станом на 27.06.2023 року становить 58 206,08 грн. з яких: 9 997,97 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту; 48 208,11 грн. - заборгованість за відсотками по кредиту. 28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором (п. 2.1 Договору). У відповідності до п. 4.1 Договору факторингу право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання Сторонами Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги Сторони засвідчують передачу Права вимоги до Боржників у повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. П. 8.2 Договору факторингу встановлено, що строк договору закінчується 28 листопада 2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором. Додатковими угодами №26 від 31 грудня 2020 року, №27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року та №32 від 31 грудня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (Клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Фактор) погодили внести зміни до договору факторингу №28/1118-01, зокрема щодо строку його дії. Так, у відповідності до Додаткової угоди №32 від 31 грудня 2023 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року сторони узгодили продовжити строк дії вказаного договору до 31 грудня 2024 року. Відповідно до Реєстру прав вимоги №231 від 27.06.2023 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛОН ПЛЮС» перейшло право вимоги щодо заборгованості [PERSON] за кредитним договором №391116032 від 18.08.2021 року на загальну суму 58 206,08 грн. 02 травня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити (передати) Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги до цього Договору, а Фактор набуває права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення Прав вимоги Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та строки встановлені цим Договором (п. 2.1 Договору). Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором (станом на дату відступлення права вимоги) складає: 58 206,08 грн. Сторони домовилися, що Фінансування встановлюється Сторонами у відсотковому значенні від суми заборгованостей основного боргу (тіло кредиту), що є складовою частиною загальної суми грошових вимог, відступлених згідно Реєстру прав вимоги, та становить 1 265 008,51 грн. (п. 3.1.2 Договору). До матеріалів справи додано платіжну інструкцію №9599 від 02.05.2024 року, з якої встановлено, що ТОВ «СВЕА ФІНАНС» здійснило платіж у розмірі 1 265 008,51 грн. на користь ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» із призначенням платежу: «Оплата фінансування зг. Договору факторингу №02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024 без ПДВ». Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги №1 від 02 травня 2024 року до Договору факторингу №№ 02/0524-01/01.02-11/24 від 02 травня 2024 року, Клієнт відступає Фактору право вимоги заборгованостей до боржників кредитора, зокрема, щодо [PERSON] за кредитним договором №391116032 від 18.08.2021 року на загальну суму 58 206,08 грн. Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Однак, суд також звертає увагу, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору (договору позики) та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту (позики) у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту (позики), що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. Однак суд зауважує, що на підставі договору кредитної лінії № 391116032 від 19.08.2021 року між первісним кредитодавем (ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») та [PERSON] виникло позикове зобов`язання на умовах, що визначені у договорі. Аналіз умов договору кредитної лінії № 391116032 від 19.08.2021 року дає можливість зробити висновок, що сторонами було погоджено наступний порядок надання кредиту - шляхом встановленого Кредитного ліміту повністю або частинами (Траншами) (п. 1.3 Договору). У відповідності до Паспорту споживчого кредиту продукту «ВЕОКАРД» до Договору №391116032 від 19.08.2021 року, кредит видається шляхом перерахування грошових коштів за реквізитами Платіжної картки Позичальника, випущеної йому Банком в рамках продукту ВЕОКАРД. Заявка на отримання грошових коштів в кредит від 18.08.2021 року містить номер карти [PERSON] - [NUMBER] . З урахуванням вищевикладених висновків, суд повторно звертає увагу, що для підтвердження виникнення у [PERSON] обов`язку з повернення кредитних коштів, сплати процентів за їх використання та виконання інших обов`язків, передбачених договором, матеріали позовної заяви повинні містити достатню сукупність належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження надання у розпорядження [PERSON] погодженої суми грошових коштів в якості кредиту у погодженому порядку, тобто шляхом безготівкового переказу на електронний платіжний засіб. Разом з тим, до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що кредитодавцем (ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») на виконання умов договору кредитної лінії № 391116032 від 19.08.2021 року було здійснено безготівковий переказ обумовленої суми грошових коштів на електронний платіжний засіб [PERSON] . До позовної заяви не додано жодного документа на підтвердження того, що платіжний засіб № [NUMBER] належить [PERSON] , жодного документа на підтвердження здійснення безготівково переказу погодженої суми грошових коштів на цей платіжний засіб, як і не заявлено клопотань про витребування цієї інформації. Зокрема, відсутні квитанції про безготівковий переказ та успішність його статусу, відсутня виписка по особовому рахунку [PERSON] , або будь-які інші документи, які б могли підтвердити рух коштів між кредитодавцем та [PERSON] . Наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не є тим достовірним та достатнім доказом, що відображає рух грошових коштів на рахунку, зокрема, факт зарахування коштів, оскільки розрахунок заборгованості - це документ, який формується кредитором на підтвердження розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості. Однак, при цьому, як наданий розрахунок, так і заявлена сума до стягнення не є визначальними для суду, на відміну від інших господарсько-операційних документів, наприклад, виписки по особовому рахунку. Будь-яких інших доказів, на підставі яких суд міг би побачити рух коштів між первісним кредитодавцем та відповідачем на підставі укладеного договору, до позову не додано. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] отримав на свій платіжний електронний засіб погоджену суму кредиту (встановлення суми кредитного ліміту та її використання), а також докази того, що [PERSON] своєю поведінкою, зокрема, шляхом перерахування коштів на користь позивача чи попереднього кредитора в якості погашення боргу, підтвердив існування позикового зобов`язання. Відсутність доказів надання у розпорядження відповідача обумовленої суми кредиту свідчить про відсутність правових підстав для виникнення заборгованості за договором та її стягнення з відповідача. У зв`язку з цим суд доходить висновку, що позивачем не доведено факт виконання попереднім кредитодавцем (ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») свого зобов`язання з надання кредиту у розпорядження [PERSON] на підставі договору кредитної лінії № 391116032 від 19.08.2021 року. Зважаючи на вищезазначене, позовні вимоги не можуть бути задоволені через їх недоведеність та необґрунтованість. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів доходить висновку, що позивачем не доведено факт виконання попереднім кредитодавцем свого зобов`язання з надання кредиту у розпорядження [PERSON] на підставі договору кредитної лінії №391116032 від 19.08.2021 року, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати у межах сплаченого судового збору залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed