Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-12 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ЦМУМЮ (м. Київ), про визнання батьківства. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що спільно проживав з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та [INFO] у них народилася спільна дитина - [PERSON] . Оскільки вони не перебували у шлюбі, відомості про батька дитини записані зі слів матері, [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, проте захистити своє право він не може, оскільки не записаний батьком дитини, [PERSON] просить суд визнати його батьком [PERSON] , змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] » та внести зміни до актового запису про народження дитини [PERSON] , зазначивши його батьком дитини. [PERSON] у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на неправдивість зазначених у позові обставин та просила застосувати строк позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 129 СК України. Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 20.02.2025 та занесеною до протоколу судового засідання замінено третю особу на Оболонський відділ ДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). [PERSON] та його представник - адвокат Панькова С.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, позов просили задовольнити. [PERSON] у судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, а тому її неявка не є перешкодою для розгляду справи по суті. Представник Оболонського відділу ДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) у судове засідання не з`явився, надіславши клопотання про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, показаннями свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до змісту ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1,2 та 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 80 передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 109 КЦК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Судом установлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записано [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1293, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ у м. Києві (т. 1 а.с. 82). Згідно повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , державна реєстрація народження проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Ухвалою суду від 14.03.2024 у справі призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлені питання чи наявне кровне споріднення між [PERSON] та дитиною [PERSON] та чи являється [PERSON] біологічним батьком [PERSON] . Проведення експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз. Зобов`язано [PERSON] забезпечити явку [PERSON] для проведення експертизи у час, визначений експертом. Роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Як вбачається з повідомлення відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 100-385/1419 від 08.07.2024 проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно з ухвалою суду від 14.03.2024 неможливо, тому що незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, [PERSON] на відбір зразків крові не з`являлась (т. 1 а.с. 119). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] її син, а [PERSON] її невістка. [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися у 2009-2010 році, разом їздили відпочивати. Через деякий час дізналась що [PERSON] вагітна та згодом у них народилась дитина. Вона зі [PERSON] , [PERSON] зустрічали [PERSON] з дитиною з пологового будинку. За пів року до народження дитини [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом, робили ремонт у квартирі, проте згодом розійшлися. [PERSON] не заперечувала проти її спілкування та спілкування [PERSON] з дитиною. В подальшому, [PERSON] почала відмовляти батьку у спільних поїздках на відпочинок, зокрема коли [PERSON] приїздив у відпуску, хотів її провести з дитиною у Карпатах, проте [PERSON] заперечила проти їх спільного відпочинку з дитиною. Дитина гарно ставиться до [PERSON] , вважає його батьком. У [PERSON] нової сім`ї не має, інших дітей також немає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] її племінник, а [PERSON] була його дівчиною, з якою у них є спільна дитина. [PERSON] та [PERSON] проживали разом у квартирі [PERSON] , що знаходиться в Оболонському районі м. Києва. Їх спільна дитина народилась [INFO] . Після народження їх дитини, зустрічали [PERSON] з дитиною з пологового будинку на [ADDRESS] . Там були вона, [PERSON] , [PERSON] , батько та мати [PERSON] . Хрестини дитини та день народження святкували у закладі в Оболонському районі м. Києві всією сім`єю. Коли дитина підросла, вона часто перебувала у неї з чоловіком, у батьків [PERSON] . Дитина називала [PERSON] батьком, а [PERSON] бабусею. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що [PERSON] його син, а [PERSON] цивільна дружина сина, у яких є спільна дитина - [PERSON] . У 2010 році [PERSON] познайомив його з [PERSON] , представивши її своєю дівчиною. Після народження спільної дитини [PERSON] та [PERSON] проживали разом в квартирі в Оболонському районі міста Києва приблизно 3 роки. Був присутній на хрестинах дитини. [PERSON] приймав активну участь у житті дитини, їздив до неї кожен тиждень. Дитина з [PERSON] разом відпочивали, але у 2023 році [PERSON] заперечила проти спільного відпочинку дитини з [PERSON] . Дитина називала [PERSON] татом, [PERSON] бабусею. Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частиною 1 ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 ст. 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Калачова проти росії» від 07.05.2009, заява № 3451/05). Враховуючи, що [PERSON] не з`являлась разом із дитиною для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, що унеможливило її проведення, не зазначила поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися, що свідчить про її ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності, зокрема фотографій та показів свідків, що підтвердили спільне проживання сторін, виховання та утримання ними дитини, суд дійшов висновку, що визнання [PERSON] батьком [PERSON] відповідає інтересам дитини та не тягне за собою негативних наслідків. Разом з тим, ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитини відповідно до ст. 7 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 має право на збереження індивідуальності. Одним із основних засобів ідентифікації дитини є її ім`я, яке надається дитині при народженні і складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Відповідно до ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами 3, 5 ст. 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Враховуючи недоведеність позивачем необхідності зміни прізвища дитини та те, що така зміна може негативно позначитись на її звичному житті, відсутність згоди матері дитини на таку зміну, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про зміну прізвища [PERSON] . Крім того, не підлягає задоволенню вимога позову про зобов`язання Оболонський ВДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) внести зміни до актового запису про народження дитини, оскільки ця юридична особа не є відповідачем у справі, а враховуючи що таке право позивача може бути реалізовано шляхом внесення змін до цього актового запису на підставі рішення суду у цій справі, то така вимога є передчасною. Щодо заявленої [PERSON] вимоги про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою(ч. 1 ст. 135 СК України). Згідно ч. 4 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Відповідно до ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Частиною 1 ст. 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу. Тлумачення норм СК України свідчить, що законодавець передбачив різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до ст. 128 СК України та ст. 129 СК України. У ст. 128 СК України регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Саме в такому разі особа, яка вважає себе батьком дитини, може подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту ч. 1 ст. 20 СК України та ст. 128 СК України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі статтею 128 СК виключена законодавцем із сфери дії позовної давності. Частина 1 ст. 129 СК України стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записана інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем - чоловік, який записаний батьком дитини. У даному випадку підлягають розмежування вимоги про визнання батьківства на підставі ст. 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується, та вимоги про визнання батьківства з правових підстав, визначених ч. 1 ст. 129 СК України, до якої застосовується позовна давність в один рік. Враховуючи, що запис про батька [PERSON] вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, позов про визнання батьківства позивача, який вважає себе батьком дитини, має регулюватися ст. 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується. Такі ж висновки містяться у постанові Верховного суду від 08.03.2023 (справа № 205/5698/21, провадження № 61-564св23). За таких обставин позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial