Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду міста Харкова з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 29 250,00 грн., інфляційних втрат в сумі 14 163,83 грн. та три процента річних в сумі 2 906,57 грн. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 22.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 21.08.2024 року справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10.02.2025 року справу прийнято до провадження судді Осіпенко Л.М. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наприкінці 2020 року він вирішив скористатися послугами брокерської фірми «Alfa One Capital», яка, за наданою йому інформацією, займалася продажем акцій на біржі та інвестуванням грошових коштів клієнтів. Представник (менеджер) вказаної фірми запевнив позивача у надійності та вигідності співпраці, переконавши його інвестувати власні грошові кошти шляхом перерахування їх на так званий «торговий рахунок». За словами позивача, менеджер надав йому банківські реквізити відповідача ФОП [PERSON] , зазначивши, що останній є авторизованим представником компанії «Alfa One Capital» в Україні, а тому перерахування коштів на його розрахунковий рахунок є безпечним та офіційно підтвердженим. Діючи відповідно до наданих інструкцій, у період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року він здійснив чотири перекази грошових коштів на рахунок ФОП [PERSON] на загальну суму 29 250,00 грн. (10 000,00 грн. + 7 000,00 грн. + 5 000,00 грн. + 7 250,00 грн.). Згодом він з`ясував, що діяльність брокерської фірми «Alfa One Capital» має ознаки шахрайства, а обіцянки щодо прибутковості інвестицій є неправдивими. У зв`язку з цим у 2021 році він звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області та до Управління протидії кіберзлочинам у Харківській області із заявами про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням його грошовими коштами. З відповідачем у нього не було та немає жодних угод, жодних послуг він йому не надавав, проте вважає, що його права підлягають захисту у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач [PERSON] , як фізична особа-підприємець, виступав як надавач послуг, а він є їх споживачем. Разом з тим 24.02.2021 року відповідач припинив свою підприємницьку діяльність, проте грошові кошти у розмірі 29 250,00 грн. не повернув. З огляду на викладене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 29 250,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 14 163,83 грн. та 3% річних у розмірі 2 906,57 грн. (а.с. 1-17). 18.06.2024 року на адресу Фрунзенського районного суду міста Харкова надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача [PERSON] адвокат Числовська І.В. просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав, оскільки заявлені вимоги не можуть розглядатися у площині захисту прав споживачів у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». За твердженнями відповідача, жодних договірних відносин між сторонами спору не існувало, письмові чи усні угоди не укладалися, умови щодо надання будь-яких послуг не обговорювалися, таким чином будь-які договірні зобов`язання між ними відсутні. Крім того, відповідач категорично заперечив факт надання позивачу своїх банківських реквізитів для перерахування грошових коштів, наголосив, що особисто з ним не знайомий та жодного разу з ним не спілкувався (а.с. 44-48). Додатково відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а.с. 48). 02.07.2024 року на адресу Фрунзенського районного суду міста Харкова надійшла відповідь на відзив, в якій позивач [PERSON] зазначив, що ним не було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» через дію карантину, строки встановлені ст. 257 ЦК України були продовжені (а.с. 51-60). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою, в якій просив суд здійснювати розгляд справи без його участі (а.с. 99). У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Числовська І.В. заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини. У період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року позивач [PERSON] здійснив чотири перекази грошових коштів на рахунок ФОП [PERSON] ( [NUMBER] , код отримувача [NUMBER] ) на загальну суму 29 250,00 грн., а саме: 1) 06.01.2021 року на суму 10 000,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-7332-1415-8088 від 06.01.2021 року (а.с. 9); 2) 06.01.2021 року на суму 7 000,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-7554-9370-7190 від 06.01.2021 року (а.с. 10); 3) 07.01.2021 року на суму 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-8434-6980-5467 від 07.01.2021 року (а.с. 11); 4) 08.01.2021 року на суму 7 250,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №9219-9349-8938-3945 від 08.01.2021 року (а.с. 12). Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, будь-яких договірних зобов`язань між ними не існувало. Сторони не укладали між собою жодних письмових чи усних договорів, не погоджували істотних умов правочину, не здійснювали дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов`язків у договірній площині. Таким чином, передача коштів відповідачу у загальному розмірі 29 250,00 грн. відбулася безпідставно. Разом з тим, обов`язок відповідача повернути майно (грошові кошти) позивач обґрунтовував посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, застосування до цих правовідносин норм про захист прав споживачів є помилковим, оскільки між сторонами не склалися будь-які договірні зобов`язання. Саме з брокерською фірмою «Alfa One Capital» у позивача були укладений певний договір, у відповідності до якого позивач зобов`язувався перерахувати кошти, а компанія надати йому свої послуги. Отже, позивач обґрунтовуючи свої вимоги, послався на неналежну норму права. В постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно принципу «jura novit curia» суд зобов`язаний самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, посилається на неналежні норми права, суд має самостійно кваліфікувати спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Також у вказаній постанові Велика Палата ВС окреслила такі обов`язки суду: надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Додатково про обов`язок суду застосувати принцип «jura novit curia» Велика Палата ВС нагадала в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, а саме що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Отже, з огляду на принцип «jura novit curia», встановивши що між сторонами виникли правовідносини, що не випливають з договору, суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов незалежно від посилань позивача, та застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм і тим самим вирішити спір на підставі належних приписів матеріального права. Окремо суд наголошує, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з безпідставного набуття чи збереження майна, а не у сфері споживчих правовідносин. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Виходячи з підстав позову та встановлених обставин, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 83 Цивільного кодексу України щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого, збереженого майна виникають за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідної правової підстави для збереження відповідачем [PERSON] грошових коштів у розмірі 29 250,00 грн. немає. Водночас відповідачем не заперечувався факт перерахування позивачем [PERSON] грошових коштів у розмірі 29 250,00 грн. на його розрахунковий рахунок як фізичної особи-підприємця. Враховуючи вищевказані норми закону та висновки Верховного Суду, а також встановлені судом обставини, а саме, що грошові кошти в розмірі 29 250,00 грн., перераховані з рахунку позивача на рахунок відповідача, були набуті останнім за відсутності будь-якої правової підстави, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок повернути ці кошти їх власнику в силу вимог ст. 1212 ЦК України. Доводи відповідача, викладені у відзиві, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, суд оцінює критично. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, у тому числі шляхом стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Сам по собі факт неправильного визначення позивачем правової підстави своїх позовних вимог не може свідчити про неефективність обраного способу захисту, а тому такі доводи відповідача є необґрунтованими та відхиляються судом З огляду на викладене, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Що стосується стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України, то в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15 зроблено висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. З цього приводу суд зауважує, що між сторонами відсутні будь-які зобов`язальні відносини, статус грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 29 250,00 грн. набувається з дня стягнення цієї суми судом, оскільки до вирішення цієї справи зазначена сума була спірною. Тому позивачем безпідставно нараховані 3% річних та інфляційні втрати за період з 06.01.2021 року по 30.04.2024 року, з 07.01.2021 по 30.04.2024 року та з 08.01.2021 по 30.04.2024 року. Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Позивач звернувся до суду з цим позовом 20.05.2024 року та просить стягнути з відповідача 29 250,00 грн., які він перерахував на рахунок ФОП [PERSON] у період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року а тому, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки вимоги про стягнення коштів заявлені за період з 06.01.2021 року по 08.01.2021 року. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача. За подання позову позивач не сплачував судовий збір на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Проте, як встановлено судом при розгляді справи, на правовідносини сторін не розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пільга встановлена цим законом не підлягає застосуванню. Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (у даному випадку 1 211,20 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 764,75 грн. (де 1 211,20 грн. - судовий збір, 46 320,40 - ціна позову, 29 250,00 грн - сума задоволених позовних вимог, 63,14% - відсоток задоволених позовних вимог). З огляду на викладене, інша частина судового збору у розмірі 446,45 грн. (з розрахунку: 1 211,20 грн. - 764,75 грн.) підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Outcome: partial