Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-17 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (далі ТОВ «Факторинг Партнерс»)\~звернулося в\~суд із\~позовом до\~відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 17.11.2021 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та [PERSON] укладено договір №89610. Підписавши цей договір позичальник засвідчив, що до укладення договору отримав та ознайомився, зокрема, з індивідуальною частиною договору про споживчий кредит, графіком платежів за першим траншем, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною договору, правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту кредитодаця, а також іншою інформацією необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення договору та отримання кредиту. Відповідно до умов договору, типом кредиту є кредитна лінія. Перший транш в сумі 13\~334,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення кредитного договору на рахунок/карту позичальника. Проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 286.0% річних. Загальний строк кредитування за цим договором складає 168 днів. Підписанням договору відповідач підтвердив, що примірник індивідуальної частини договору та графік платежів за першим траншем отримав, а також підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. 28.01.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір № 28012025, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» відступило ТОВ «Факторинг Партнерс» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором №89610. Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню грошових коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника відповідно до розрахунку заборгованості становить 18\~300,24 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 12\~089,91 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 5\~808,33 грн; заборгованість за комісіями 402,00 грн. З огляду на вищевикладене, ТОВ «Факторинг Партнерс» просить суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 18\~300,24 грн, а також судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 9 000,00 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.04.2025 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження із викликом сторін. В судове засідання представник позивача ТОВ «Факторинг Партнерс» не з`явився, проте в прохальній частині позовної заяви просив розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов, щодо винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з`являвся, хоча про день та час слухання справи був належним чином повідомлений. Відповідач про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що 17.11.2021 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та відповідачем [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 89610, який складається з публічної частини договору, індивідуальної частини Договору про споживчий кредит, заявки на видачу кредиту №100330315, паспорту споживчого кредиту та графіку платежів. Відповідно до п.1.2 Договору, позичальник засвічує, що до укладення договору отримав та ознайомився, зокрема, з цією індивідуальною частиною Договору, графіком платежів за першим траншем, паспортом споживчого кредиту, публічною частиною Договору, Правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту Кредитодавця, а також іншою інформацією необхідною для прийняття ним свідомого рішення про укладення Договору та отримання кредиту, у тому числі передбаченою ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інформацією та документами розміщеними на сайті https://finx.com.ua/. У випадку, якщо будь-яка інформація не була отримана Позичальником або є йому незрозумілою, Позичальник повинен відмовитись від підписання цієї індивідуальної частини Договору. Згідно п. 2.1 Договору, типом кредиту є кредитна лінія. Ліміт кредитної лінії не може перевищувати 68\~890,00 грн. Відповідно до п. 2.2.2 Договору, перший транш в сумі 13\~334,00 грн надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 10\~000,50 грн на № рахунку/картки позичальника № [NUMBER] , у національній валюті; у розмірі 3\~333,50 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини. Згідно п. 2.3 Договору, проценти за користування першим траншем кредиту нараховуються за ставкою 286% річних. Строк на який надається перший транш складає 168 днів. (п. 2.6.1 Договору). Як вбачається з графіку платежів за першим траншем кредитного договору №89610 від 17.11.2021, зазначено дати платежів з 01.12.2021 по 04.05.2022, 168 днів, та суму до сплати: кредит 13\~334,00 грн; проценти 11\~311,60 грн; комісія за обслуговування кредитної лінії 12 грн. Крім цього, ще додано паспорт споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, в якому містяться відомості про кредитодавця, основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови, та підписано відповідачем. ТОВ «ФК«КРЕДІПЛЮС» перерахувало відповідачу кошти в сумі 10000,50 гривень згідно договору № 89610 від 17.11.2021 року, що підтверджується платіжним дорученням № CRD_355323 від 17.11.2021 року. Як слідує з картки обліку виконання договору № 89610 від 17.11.2021, за період з 17.11.2021 року по 04.05.2022 року [PERSON] користувався кредитними коштами у межах наданої кредитної лінії (ліміту), вносив кошти на погашення кредиту. 28 січня 2025 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (фактор) був укладений договір факторингу № 28012025. Згідно п. 1.1 Договору факторингу, на умовах, встановлених цим договором, клієнт передає (відступає) фактору за плату, а фактор приймає належні клієнту грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між клієнтом і боржниками (портфель заборгованостей). Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 28012025 від 28.01.2025 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги, зокрема, до боржника [PERSON] за кредитним договором №89610 у загальній сумі 18\~300,24 грн. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 89610 від 17.11.2021, заборгованість [PERSON] становить 18\~300,00 грн, з яких: тіло кредиту 12\~089,91 грн; відсотки 5\~808,33 грн; комісія 402,00 грн. Відтак, до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ст. ст. 3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Так, 28.01.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» (далі - Клієнт) та ТОВ «Факторинг Фінанс» (далі - Фактор) укладено Договір факторингу № 28012025 (далі - Договір). За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до [PERSON] за Договором про споживчий кредит №89610 від 17.11.2021. Невиконання відповідачем договірних зобов`язань і стало причиною звернення позивача за захистом своїх прав до суду. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Факторинг Партнерс», як набувача права вимоги до цього боржника, на підставі Договору факторингу, заборгованості за кредитом №89610 від 17.11.2021. Щодо вимоги позивача про стягнення комісії за договором №89610 від 17.11.2021 в розмірі 402,00 грн, суд зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів справи, сума заборгованості [PERSON] за договором №89610 від 17.11.2021 по комісії становить 402,00 грн. Однак, на думку суду, відсутні законні підстави для стягнення із відповідача заборгованості за комісіями з огляду на наступне. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо порядку погашення заборгованості за кредитним договором, та вважає, що позов підлягає до задоволення частково, шляхом стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за кредитним договором №89610 від 17.11.2021 в розмірі 17\~898,24 грн. Отож, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 2\~369,19 грн (17898,24 * 2 422,40 : 18300,24), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які вона очікує понести у даній справі становить 9 000 грн. Між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс», в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В., 02.07.2024 укладено договір про надання правової допомоги №02-07/2024. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: заявку на надання юридичної допомоги №905 про надання юридичної допомоги від 01.02.2025 складеної керуючим партнером Бурдюг Т.В. та витяг з акту №5 на суму 9000 грн. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. У постанові № 908/2702/21 від 12.01.2023 року Верховний Суд також зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору не повинен бути не пропорційним до предмета спору. Суд із врахуванням конкретних обставин, зокрема і ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 02 червня 2022 року у справі № 873/108/20 (подібний у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17), відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, пункт 7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно заявки на надання юридичної допомоги №905 про надання юридичної допомоги від 01.02.2025 складеної керуючим партнером Бурдюг Т.В. та витягу з акту №5 вбачається, що сторони погодили вартість наданих послуг, яка становить 9000 грн. Поруч з цим, на переконання суду вказані позивачем види послуг мають необґрунтовано завищену вартість, тобто вбачається неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи. Таким чином, із врахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд приходить до висновку за необхідне зменшити розмір заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн до 3000,00 гривень, оскільки на думку суду, виходячи із складності даної справи, саме такий розмір витрат правової допомоги є необхідним і неминучим для позивача. На підставі наведеного та

Outcome: partial