Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-10 00:00:00

07\~серпня 2025\~року [PERSON] \~в підсистемі\~«Електронний суд»\~ЄСІТС звернулася\~до суду\~із вказаною\~заявою окремого\~провадження,\~відповідно до\~якої просить\~суд встановити\~факт смерті\~свого батька\~ [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] в\~м.\~Луганськ,\~що знаходиться\~на тимчасово\~окупованій території\~України,\~оскільки у\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~не можуть\~здійснити належне\~юридичне оформлення\~реєстрації смерті\~законами України\~з огляду\~на подання\~заявником документів,\~що мають\~підтверджувати факт\~народження,\~виданих на\~тимчасово окупованій\~території,\~де органи\~державної влади\~України тимчасово\~не здійснюють\~свої повноваження. Встановлення цього факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті батька та для отримання свідоцтва про смерть. В судове засідання заявник не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в поданій заяві просила суд розглядати справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заяв або клопотань від представника заінтересованої особи на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст.\~293\~та п. 8 ч. 1 ст.\~315 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає в порядку окремого провадження\~\~справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення; суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦПК України\~заява про\~встановлення факту\~смерті особи\~на території,\~на якій\~введено воєнний\~чи надзвичайний\~стан,\~або на\~тимчасово окупованій\~території України,\~визначеній такою\~відповідно до\~законодавства,\~може бути\~подана членами\~сім`ї померлого,\~їхніми представниками\~або іншими\~заінтересованими особами\~(якщо\~встановлення факту\~смерті особи\~впливає на\~їхні права,\~обов`язки чи\~законні інтереси)\~до будь-якого\~місцевого суду\~України,\~що здійснює\~правосуддя,\~незалежно від\~місця проживання\~(перебування)\~заявника. Відповідно до ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з п. 1 гл. 5 розд. III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті, крім іншого, можуть бути: 1) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п.п. 13, 18\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995\~суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Судом встановлено, що громадянин України [PERSON] народився [INFO] у м. Антрацит Луганської області та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і доводиться батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-15, 17 зворот). Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами та доповненнями, внесеними Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжено до 09 травня 2025 року. Після 24 лютого 2022 року ознак тимчасово окупованих територій набули окремі райони Київської, Чернігівської, Харківської, Сумської, Луганської, Донецької, Дніпропетровської, Запорізької, Херсонської областей. Частина цих територій тимчасово контролюється російською армією, а відтак функціонування звичних механізмів реєстрації актів цивільного стану, зокрема, народження або смерті особи, там не відбувається. Згідно переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28 лютого 2025 року м. Луганськ віднесене до території, що 2014 року тимчасово окупована Російською Федерацією. Таким чином, м. Луганськ розташоване на тимчасово окупованій Російською Федерацією території. Заявником на підтвердження викладених у заяві обставин надано суду медичне свідоцтво про смерть серії 43 № 201250155, видане 13 березня 2025 року «державною установою так званої «лнр», а також свідоцтво про смерть, видане 20 березня 2025 року «державною установою» «антрацитівським міськрайонним відділом запису актів цивільного стану департаменту запису актів цивільного стану міністерства юстиції» так званого «лнр», з яких видно, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Луганськ, причина смерті: лівошлуночкова недостатність, гострий трансмуральний інфаркт міокарда, постінфарктний кардіосклероз (а.с. 11-12, 18). Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надані світлину з місця поховання останнього (а.с. 9). Відповідно до ст. ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (рішення від 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (рішення у справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001, §§92, 96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (§142) наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки суд бере до уваги, що можливості збору доказів смерті особи на цій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Неможливість для заявника отримати необхідні документи в м. Луганськ для реєстрації факту смерті виникла внаслідок розташування цього населеного пункту на тимчасово окупованій території України. Факт, який просить встановити заявник, має для неї юридичне значення, оскільки необхідний для державної реєстрації смерті батька та для отримання свідоцтва про смерть. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити заяву [PERSON] повністю та встановити факт смерті її батька на тимчасово окупованій території України. Також згідно з п. 8 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення.

Outcome: approved