Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

28.05.2024 року позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимира (далі - КЕВ м. Володимир) звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування зазначивши, що гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир (далі - гуртожиток). Кімната [NUMBER] у гуртожитку була передана у користування військовослужбовцю [PERSON] , який є дідом відповідачки [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . За життя основного квартиронаймача останній заселив у житло свою онуку та членів її сім`ї, які є відповідачами у справі. На даний час, сім`я відповідачів веде не здоровий спосіб життя, не оплачує комунальні платежі, спричиняє конфлікти з мешканцями гуртожитку та відчуває повну безкарність за свої вчинки. Відповідач [PERSON] та її малолітня дитина зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не зареєстрований у даному житлі, однак фактично там проживає. Відповідач [PERSON] , хоча зареєстрований за тією ж адресою, проте в квартирі не проживає. Проживання та реєстрація відповідачів у гуртожитку перешкоджає Міністерству оборони України, в особі КЕВ, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідачі не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено з житла без надання іншого житлового приміщення. Враховуючи наведене, просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] ; виселити із даного житла [PERSON] , [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON] ; стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрат по сплаті судового збору. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.10.2024 року позовні вимоги Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимира були задоволені в повному обсязі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.05.2025 року заочне рішення суду від 03.10.2024 року було скасовано та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16.06.2025 року від відповідача [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 145), в якому відповідач зазначає, що у спірне житлове приміщення вони вселився як члени сім`ї [PERSON] . В спірному житлі його дружина та син зареєстровані, а він вселився як чоловік [PERSON] після 01.08.2014 року зі згоди [PERSON] 16.07.2025 року від відповідачки [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, (а.с. 198), в якому відповідачка зазначила, що у спірне житлове приміщення вона поселилася за згодою її діда [PERSON] . Той факт, що вона та її син [PERSON] є членами сім`ї [PERSON] підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.09.2015 року. Її чоловік - відповідач [PERSON] вселився після 01.08.2014 року зі згоди дідуся та став проживати разом з ними. Він проводив ремонт квартири за власні гроші зі згоди дідуся та самого позивача КЕВ м. Володимир-Волинський. Протягом 30 років до неї претензій не було, як до члена сім`ї [PERSON] . Представник позивача в судовому засідання заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному у позові. Додатково представник позивача уточнила, що позивач просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] на підставі ст. 71 ЖК України, оскільки він не проживає у вказаному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, при винесені судом рішення у даній справі просить врахувати зазначені у відзиві обставини (а.с. 229). Відповідач [PERSON] , який дії в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні викладеному в його відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідач суду пояснив, що відповідач [PERSON] є дядьком його дружини. З січня 2022 року [PERSON] працював в Київський області. З початком повномасштабної війни зв`язок з ним обірвався. З того часу [PERSON] зв`язок з квартирою не підтримує: не оплачує комунальні послуги, не підтримує житло у належному стані, його речей у квартирі немає. На даний час його дружина - відповідачка [PERSON] працює в Республіці Польща, в Україну повертається періодично, на нетривалий проміжок часу. Малолітній син постійно проживає з ним. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Служби у справах дітей Луцької міської ради в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги, пред`явлені до відповідачки [PERSON] та малолітнього [PERSON] є необґрунтованими, оскільки вони вселилися до гуртожитку на законних підставах, передбачених законом підстав для їх виселення немає. Просить суд у задоволенні позову у вказаній частині відмовити, оскільки це порушує права малолітньої дитини на житло. В частині позовних вимог, пред`явлених до відповідачів [PERSON] та [PERSON] просить вирішити питання на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, у відповідності до ст. 10 ЗУ «Про Збройні Сили України» та ст. 10 ЗУ «Про оборону України» Міністерство оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України, а також управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління. Відповідно до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир, затвердженого наказом [INFO] від 17.01.2023 року № 16, КЕВ м. Володимир є державною установою Міністерства оборони України, яка створена з метою організації виконання завдань з питань інженерно-інфраструктурного (квартирно-експлуатаційного) забезпечення військових частин, закладів, установ та організації (далі - військових частин) Збройних Сил України у Волинській області. Одним із завдань КЕВ м. Володимир є: організація забезпечення військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби в запас або відставку та членів їх сімей житловими приміщеннями та виплати компенсації за належне для отримання житлові приміщення, а саме організовує розподіл житлового фонду Міністерства оборони України у зоні відповідальності; забезпечує контроль за використанням житлового фонду у гарнізонах Збройних Сил України у зоні відповідальності. КЕВ м. Володимир-Волинський володіє, користується, розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства (а.с. 21-36). Житлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] має статус гуртожитку. Гуртожиток, що розташований у [ADDRESS] , перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир (а.с. 19, 23-31). Майно КЕВ м. Володимир є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Установа користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству та Положенню про КЕВ м. Володимир. Житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] було надано військовослужбовцю [PERSON] в 1987 році (а.с. 123). [PERSON] є дідом відповідачки [PERSON] , і відповідно, прадідом малолітнього [PERSON] . Згідно інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади та карток прописки громадян, за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 10, 17, 18). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , разом із малолітнім сином [PERSON] були вселені у гуртожиток як члени сім`ї основного квартиронаймача - військовослужбовця [PERSON] . Та обставина, що відповідачка [PERSON] та її син - малолітній [PERSON] були членами сім`ї [PERSON] знаходить своє підтвердження також рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.09.2025 року, справа № 161/8749/15(а.с. 174) Вказані обставини представником позивача належними, допустимими, достатніми та достовірними докази спростовані не були. [INFO] [PERSON] помер (а.с 16-зворот). Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами [PERSON] , [PERSON] та малолітнім [PERSON] , регулюються нормами житлового кодексу України, зокрема Главою 4 «Користування гуртожитками». Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 132 ЖК України осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цією статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надане громадянам інше у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Як слідує зі змісту п. 5 ч. 1 ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Таким чином, суд вважає, що оскільки відповідачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] вселилися у спірне житлове приміщення на законних підставах, як члени сім`ї військовослужбовця [PERSON] , який на час розгляду даної справи помер, то вони не можуть бути виселені з займаного житла без надання іншого житлового приміщення. В своїй позовні заяві позивач ставить питання про виселення вказаних осіб без надання їм іншого житлового приміщення, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 4 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] і є батьком малолітнього [PERSON] , 2014 р.н. Відповідач [PERSON] проживає в спірному житловому приміщенні без реєстрації. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, суд вважає встановленим, що квартира [ADDRESS] є постійним місцем проживання відповідача [PERSON] , в розумінні положень ст. 29 ЦК України, що не оспорювалося представником позивача в ході розгляду справи. За вказаною адресою відповідач [PERSON] постійно проживає зі своєю сім`єю - дружиною та малолітнім сином. Мати малолітнього [PERSON] - відповідачка [PERSON] періодично виїжджає на роботу до республіки Польща. Від час відсутності матері малолітній [PERSON] залишається проживати з батьком - відповідачем [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що хоча відповідач [PERSON] і проживає в спірному житловому приміщенні без реєстрації, проте він не може бути виселений з нього, оскільки це призведе до надмірного втручання в його право на житло та повагу до сімейного життя. Таким чином, суд приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог КЕВ м. Володимир про виселення [PERSON] із житлового приміщення - кімнати (квартири) [ADDRESS] слід відмовити. Щодо позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає понад три роки - з січні 2022 року, комунальні послуги не сплачує, ремонт не проводить, іншим чином зв`язок з квартирою не підтримує, його речей в квартирі немає. В ході розгляду справи, суду не надано жодних доказів того, що між позивачем та відповідачем [PERSON] існували домовленості про збереження права користування житлом або наявність передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог КЕВ м. Володимир до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. Як встановлено судом, при зверненні до суду з даним позовом через систему «Електронний суд», КЕВ м. Володимир первинно було сплачено судовий збір в розмірі 2684 грн. (а.с.1). У відповідності ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні данного позову застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. У даній справі позивачем заявлено чотири позовні вимоги немайнового характеру, отже позивач при зверненні до суду мав сплатити судовий збір в сумі 9689, 6 грн. (2422,40 гн. х 4). У відповідності до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області 01.07.2025 року відповідачем було доплачено судовий збір в загальній сумі 7267,2 грн. (а.с. 167, 211, 212). Оскільки позовні вимоги КЕВ м. Володимир були задоволенні частково - в частині однієї позовної вимоги немайнового характеру, пред`явленої до відповідача [PERSON] , то з нього на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,4 грн. Одночасно з цим, суд роз`яснює КЕВ м. Володимир право на повернення 261,60 грн. (2684 грн. - 2422,40 грн.) судового збору, внесенного за однією позовною вимогою в більшому розмірі, ніж встановлено законом. На підставі ст.ст. 71, 125, 132 ЖК України,

Outcome: partial