Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. З позову вбачається, що позивач та відповідачка уклали шлюб 30 липня 2010 року ,який рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16.12.2022 року був розірваний. Від цього шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] ,яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з матір`ю за адресою : [ADDRESS] . Відповідач проживає в [ADDRESS] . До колишнього чоловіка зі згоди позивача донька періодично їздила в гості., спілкування доньки з батьком вона не перешкоджала. Наприкінці травня 2025 року донька відпросилася погостювати у батька протягом 10 днів ,після цього повідомила що бажає проживати разом з ним . З даного приводу вона неодноразово спілкувалася з відповідачем ,просила його поговорити з донькою та переконати її повернутися як і раніше жити до матері на що він повідомив що дитина доросла і сама приймає рішення з ким з батьків бажає проживати. Позивач зазначила, що має у власності будинок з усіма зручностями ,для доньки є окрема кімната та все необхідне для її проживання та розвитку. На даний час вона з 08.11.2021 року по теперішній час працює на посаді фахівця відділу з обслуговування онлайн звернень в ТОВ "Нова пошта" ,отримує заробітну плату та може забезпечувати доньку. [PERSON] є підприємцем та має самостійний постійний дохід від здійснення підприємницької діяльності та частину будинку де і проживає на даний час з донькою. Враховуючи вищевикладене позивач звернулася з позовом до суду в якому просить ухвалити рішення ,яким визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 29.07.2025 року .04.08.2025 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та встановлення факту проживання дитини з батьком та повним утриманням дочки. З якої вбачається ,що 30.07.2010 я року [PERSON] перебував зареєстрованому у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . 16.12.2022 року даний шлюб був розірваний Полтавським районним судом Полтавської області. За час перебування у шлюбі у нас народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 03.03.2011 року виконавчим комітетом Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Після розірвання шлюбу їх донька залишилася проживати разом з колишньою дружиною в селі Тахтаулове Полтавського району Полтавської області, де у неї у власності перебуває житловий будинок. [PERSON] залишився проживати в [ADDRESS] знаходиться житловий будинок, який належить йому на праві приватної власності та його брату [PERSON] по частині кожному. На даний час дім розділений навпіл, кожен з них проживає на належній йому частині житлового будинку. Жодних конфліктів з приводу проживання чи володіння належними нам частками між нами не виникає. В кінці травня 2025 року за згодою матері донька приїхала до нього в гості . Так дійсно, за домовленістю з матір`ю термін її проживання у мене був погоджений на 10 днів. Але під час проживання донька повідомила і, що в подальшому бажає проживати разом з батьком та до матері повертатися не хоче., проти її проживання він не заперечує, приймаю та поважаю її рішення та не хочу щоб цьому на фоні наші з нею відносини погіршилися. Після прийняття дитиною рішення про постійне проживання з батьком колишня дружина самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню їх доньки, яку він в змозі і самостійно забезпечувати, оскільки являється підприємцем, має стабільний дохід, а тому може без матеріальної допомоги колишньої дружини зібрати доньку до школи, придбати їй все необхідне та загалом утримувати та забезпечувати її всім необхідним для її навчання та розвитку (придбання одягу, лікування, організація її відпочинку, придбання техніки тощо). Враховуючи вищевикладене просить суд ухвалити рішення яким встановити факт самостійного, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері - гр. [PERSON] , [INFO] , виховання та повного утримання [PERSON] , [INFO] , як батьком, дитини - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ), яка проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] , а також встановити факт відсутності участі матері [PERSON] , [INFO] , у вихованні та утриманні неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 04.08.2025 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, об`єднано позови в одне провадження та присвоїно цивільній справі єдиний унікальний номер 530/1495/25, номер провадження 2/530/726/25 ( а.с.65). В судове засідання 08.08.2025 року позивач за первісним позовом, та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не з`явилася ,надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просила первісний позов задоволити( а.с.63),заперечень проти зустрічного позову суду не надала. Відповідач за первісним позовом ,позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Зінченко О.Г. з`явилися ,проти первісного позову заперечували ,зустрічний позов, підтримали просили його задовільнити та врахувати думку самої дитини [PERSON] . Допитана в судовому засіданні за клопотанням [PERSON] дочка [PERSON] [INFO] в присутності її законного представника батька - суду показала, що до весни 2025 року вона проживала разом із матір`ю у селі Тахтаулове Полтавського району Полтавської області та навчалась у 8 класі школи № 9 м.Полтава , навесні поїхала до батька та проживає на даний час разом з ним та вирішила проживати і надалі разом з батьком в селі Сулими Полтавського району Полтавської області , вказала що знаходиться повністю на батьковому утриманні , він є приватним підприємцем , у нього вона почувається комфортно та забезпечено , будинок розділений на дві частини , в іншій окремій частині проживає її дядько , у неї є своя кімната , навчатись у школі вона буде по місцю проживання батька , оскільки і зареєстрована за його адресою проживання. На запитання відповіла, що мати за увесь цей час коштів не надавала та постійно вимагає щоб вона повернулась до матері , але вона не бажає та зробила свій вибір і місце її проживання з батьком . Суд, заслухавши думку відповідача за первісним позовом ,позивача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника адвоката Зінченко О.Г., думку дитини [PERSON] , яка в судовому засідання підтвердила своє бажання проживати разом з батьком, приходить до наступного висновку, з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено , що 30.07.2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ( а.с.8). 16.12.2022 року шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області ( а.с.12). Згідно договору купівлі продажу житлового будинку [PERSON] купила у [PERSON] частку житлового будинку з відповідно часткою господарських будівель ,що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.13-15) та згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 24492907 від 21.07.2024 року належить на праві власності [PERSON] ( а.с.16-17). Відповідно до довідки ТОВ "Нова пошта" від 30.06.2025 року вбачається, що [PERSON] працює в ТОВ "Нова пошта? та отримує заробітну плату, яка за період з червня 2024 року по травень 2025 року складає 239215,81 грн ( а.с.19). Згідно акту обстеження фактичного місця проживання від 19.06.2025 року вбачається, що під час обстеження житлового будинку за адресою [ADDRESS] встановлено, що за даною адресою проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Домоволодіння належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] по частині кожному. Донька [PERSON] перебуває на повному утриманні та вихованні батька [PERSON] . Мати [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні своєї доньки [PERSON] ( а.с.49). Відповідно до договору дарування від 14.06.2002 року вбачається, що [PERSON] від імені якої за довіреністю діяла [PERSON] подарувала [PERSON] , [PERSON] по частині кожному житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ( а.с.50). Згідно виписки з ЄДР юридичних осіб ,фізичних осіб -підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою підприємцем ( а.с.51-52), має матеріальний дохід , проживає разом з донькою , яка повністю перебуває на його утриманні, мати дитини [PERSON] проживає окремо, участі у вихованні доньки не приймає. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «... Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Судом встановлено, що обидва з батьків [PERSON] та [PERSON] мають належні умови для виховання, проживання доньки , суд приймає до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність неповнолітньої дівчинки до батька, стан здоров`я дитини, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у батька, який має житло, можливість утримувати доньку матеріально. Разом з цим суд враховує думку самої дитини [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні в присутності батька [PERSON] та повідомила, що хоче проживати разом з батьком, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини [PERSON] з її батьком і ця обставина буде сприяти нормальному розвиткові дитини. Позивачем, за зустрічним позовом відповідачем [PERSON] не подано доказів про те, що відповідач, за зустрічним позовом позивач [PERSON] своєю поведінкою чи іншими діями може зашкодити розвиткові неповнолітньої дитини [PERSON] . Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положення Сімейного й Цивільного кодексів України, за якими дитина з 14 років може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають власне житло. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, за позовом когось із батьків, оскільки право вибору місця проживання надано законом самій дитині (постанова ВС у справі № 592/7624/22). Враховуючи вищевикладене після вивчення всіх доказів по справі в їх сукупності, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог за первинним позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Що стосується зустрічних позовних вимог в частині встановлення факту проживання дитини з батьком та самостійного ,без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері, виховання та повне утримання неповнолітньої доньки , то суд виходить з наступного: Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 03.03.2011 року виконавчим комітетом Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. [PERSON] народилася [INFO] в с. Сулими Зіньківського району Полтавської області і її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Сторони разом не проживають, донька проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про встановлення факту проживання від 19.06.2025 року вбачається ,що під час обстеження житлового будинку за адресою [ADDRESS] встановлено, що за даною адресою проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Домоволодіння належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] по частині кожному. Донька [PERSON] перебуває на повному утриманні та вихованні батька [PERSON] . Мати [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні своєї доньки [PERSON] ( а.с.49). Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено та не заперечувалось самою дитиною [PERSON] те, що вона проживає і в подальшому бажає проживати з своїм батьком, який створив всі умови для проживання , здійснює опіку над нею, доглядає та піклується про її стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері. З урахуванням зазначеного, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладені суд приходить до висновку ,що в задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, слід відмовити ,зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання дитини з батьком та перебуванняна на його повному утриманні ,підлягають задоволенню. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved