Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-05 00:00:00

В квітні 2025 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила припинити обтяження та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстрацію обтяження відносно нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Вказувала, що будинок за вказаною адресою належить їй на праві приватної власності (отримала в порядку спадкування після смерті [PERSON] ), однак нещодавно дізналася про наявність обтяження відносно нього у виді заборони на нерухоме майно: наявність обтяження номер запису 25907456, тип заборона (архівний запис), зареєстровано 30 червня 2006 року 10:46:28 за № 3397349 реєстратор Вітовська державна нотаріальна контора, підстава обтяження повідомлення б/н 10 листопада 1987 року Корабельного відділення Держбанку, боржник [PERSON] , архівний запис номер: 141798NIKOLAEV10, архівна дата 0505.1998, дата виникнення зобов`язання: 10.11.1987, № реєстра 11915-95, внутр. номер 8801411262EF262D6B4A. Її представник здійснила ряд ряд запитів, з яких слідувало, що на тепер відсутні як особа, яка наклала обтяження, так і правонаступник, тому вона звернулася до Вітовської нотаріальної контори із заявою від 06 лютого 2025 року про скасування обтяження в зв`язку з відсутністю кредитора, за заявою якого було накладено обтяження та неможливістю встановити боржника через відсутність ідентифікаційних даних. Проте, відповіддю Вітовської районної нотаріальної контори Миколаївської області від 06 лютого 2025 року їй було повідомлено про неможливість зняття заборони на відчуження майна в зв`язку з тим, що існують розбіжності в прізвищах особи на майно якої було накладено заборону: згідно свідоцтва про смерть 10 вересня 2010 року прізвище власника майна було [PERSON] , а заборона на відчуження була накладена на майно [PERSON] . Таким чином вважала, що відсутні підстави для існування заборони на відчуження майна, так як відсутнє документальне підтвердження існування підстав для накладення заборони, а також відсутній суб`єкт, який її наклав. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надіслала суду поштою заяву, в якій просила позов розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала. Представницею відповідача подана заява також про можливість розгляду справи без її участі на підстав наявних матеріалів і прийняти рішення на розсуд суду. В заяві також зазначила, що проти заявлених вимог не заперечує. Суд не вважає, що дана заява представника відповідача не має однозначне формулювання волі про визнання позову, оскільки містить як прохання вирішити позов на підставі наявних матеріалів на розсуд суду, так і незаперечення проти позовних вимог. Крім того, якщо вважати, що незаперечення проти позову є його визнання, то таке визнання суд не може прийняти, так як воно суперечить нормам закону з огляду на нижче викладене. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності позивачці [PERSON] , який вона отримала в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 06 червня 2018 року Вітовською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. В той же час, відносно цього будинку існує обтяження: - заборона на нерухоме майно; номер запису 25907456, дата перенесення 26.042018; власник [PERSON] (на російські мові [PERSON] ); зареєстровано 30 червня 2006 року 10:46:28 за № 3397349; реєстратор Вітовська державна нотаріальна контора;, підстава обтяження повідомлення б/н 10 листопада 1987 року Корабельне відділення Держбанку. боржник [PERSON] ; архівний номер: 141798NIKOLAEV10, архівна дата 05.05.1998, дата виникнення зобов`язання: 10.11.1987, № реєстра 11915-95, внутр. номер 8801411262EF262D6B4A. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 зазначеного Закону). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України Про нотаріат. Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної із осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що відповідно до статті 1 Закону України Про нотаріат нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до статті 50 Закону України Про нотаріат нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією, оскільки він не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин, що становлять предмет судового розгляду. Державний реєстратор, зокрема і нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Таким чином суд приходить до висновку, що позов пред`явлено не до належного відповідача. При цьому, суд щодо посилання позивачки про відсутність суб`єкта-ініціатора обтяження зазначає наступне. Загальновідомою обставиною є той факт, що на території Української РСР діяли відділення, філії та каси Ощадбанку СРСР, які входили до складу мережі установ та організацій Українського Республіканського Банку Ощадного банку СРСР. На території України до 1991 року діяв Закон СРСР за №1305-1 від 06 березня 1990 року «Про власність в СРСР». У статті 22 цього Закону було визначено, що у власності союзної республіки (тобто, Української РСР) перебуває майно органів влади і управління союзної республіки, культурні та історичні цінності народів союзної республіки, кошти республіканського бюджету, республіканські банки, республіканські страхові, резервні та інші фонди, а також підприємства і народногосподарські комплекси, вищі навчальні заклади республіканського значення, об`єкти соціально-культурної сфери та інше майно, що забезпечує суверенітет, господарську самостійність республіки, її економічний і соціальний розвиток. Згідно частини першої статті 34 Закону Української РСР Про власність від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, внутрішніх військ і Державної прикордонної служби України; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток. Як зазначено в статті 1 Розділу І Загальні положення Закону України Про банки та банківську діяльність від 20 березня 1991 року року № 872-XII, Україна самостійно організовує банківську систему. Банківська система є дворівневою і складається з Національного банку України та комерційних банків, у тому числі Зовнішньоекономічного банку України, Ощадного банку України, республіканських та інших комерційних банків різних видів і форм власності. Статтями 38, 39 Розділу IV Ощадна справа в Україні Закону України Про банки і банківську діяльність від 20 березня 1991 року № 872-XII, визначено, що ощадну справу в Україні здійснює Ощадний банк України та інші комерційні банки. Ощадний банк України є спеціалізованим комерційним банком. Ощадний банк України - юридична особа. Керівництво Ощадним банком України здійснює Правління банку. Україна гарантує збереження вкладів і цінних паперів громадян в Ощадному банку України та їх видачу вкладникам на першу вимогу. Відповідно до пункту 2 Постанови Верховної Ради України від 20 березня 1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» було оголошено власністю України Український Республіканський банк Держбанку СРСР, Український Республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбудбанк», Український Республіканський Банк Ощадного банку СРСР, Український республіканський банк Зовнішекономбанку СРСР з їх мережею, обчислювальним центрами, усіма активами, пасивами. Наказом Українського Республіканського банку від 02 січня 1992 року за №2-К у відповідності з Статутом, зареєстрованим Національним банком України 31 грудня 1991 року за №4, Український Республіканський банк Ощадного банку СРСР, з підзвітною йому інфраструктурою установ та організацій, перетворено в Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України). Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 1999 року за № 876 Про деякі питання управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України на виконання розпорядження Президента України від 20 травня 1999 року №106 та з метою удосконалення структури і організації управління Державним спеціалізованим комерційним ощадним банком України, створення умов для більш ефективної реалізації державою прав власника вирішено перетворити Державний спеціалізований комерційний Ощадний банк України (Ощадбанк України) у відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Установлено, що Банк є правонаступником прав і обов`язків Ощадбанку. Крім того, у постанові Кабінету міністрів України Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діляи на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР № 346 від 23 квітня 2012 року чітко вказано, що «установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»». Відтак, посилання про відсутність правонаступника особи, за ініціативи якої було накладено обтяження на майно позивачки суперечить вищенаведеним нормативно-правовим актам. В той же час, позивачка або її представник не подавали заяв про заміну відповідача і виявили бажання, щоб суд здійснив розгляд справи без їх участі, тому у суда не було можливості роз`яснити їм можливість подати таку заяву За відмови в задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються (ст. 141 ЦПК України). За викладеного,

Outcome: dismissed