Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Узагальнені доводи сторін 28.06.2024 року позивач [PERSON] звернуся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Посилаючись на те, що з 14.02.2020 року по 22.09.2022 року перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, на ім`я відповідачки було придбано автомобіль марки «Mazda» модель «CX-5» (VIN [NUMBER] ). Кошти на придбання цього автомобілю йому надали його бабуся та дідусь з продажу власної квартири. В подальшому, 10.08.2021 року відповідачка без його згоди відчужила автомобіль на користь своєї матері - [PERSON] . Оскільки автомобіль «Mazda CX-5» був спільним сумісним майном подружжя, просить суд стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію 1/2 (однієї другої) частини його вартості у розмірі 513 262,21 грн. та судові витрати. 07.10.2024 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Теслі С.М. надійшов відзив на позов, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилається на те, що автомобіль «Mazda CX-5» був придбаний за особисті кошти відповідачки, а тому не є спільною власністю подружжя. Так, 22.12.2020 відповідачка [PERSON] отримала від ТОВ «Агромир Плюс» поворотну безвідсоткову допомогу в сумі 415 000,00 грн. Крім того, 20.01.2021 року відповідачка взяла у гр. [PERSON] позику у розмірі 500 000,00 грн. з метою придбання автомобіля. Всього [PERSON] одержала від третіх осіб у позику суму коштів у розмірі 915 000,00 грн. (415 000,00 грн. + 500 000,00 грн.). Саме за ці кошти, 25.01.2021 року відповідачкою було придбано транспортний засіб «Mazda CX-5» вартістю 809 382,00 грн. В подальшому 12.04.2018 року відповідачка отримала дохід, у вигляді коштів за Договором про відступлення прав та обов`язків в Інвестиційному договорі №Р/736-2 від 12.04.2018 року, за рахунок яких погасила заборгованість за договором позики, що свідчить про реальність цих правочинів. 29.10.2024 року від представника позивача [PERSON] адвоката Винокурова О.В. надійшла відповідь на відзив, в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідачка не могла отримати готівкою 415 000,00 грн від ТОВ «Агромир Плюс» як поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, оскільки засновником цієї юридичної особи є її батько - [PERSON] , що, на думку позивача, свідчить про фіктивність таких правовідносин. Крім того, вказана сума повинна була бути відображена у податковій звітності ТОВ «Агромир Плюс», однак жодних доказів цього відповідачкою не надано. Також представник наголошує, що відповідачка не надала належних та допустимих доказів того, що саме ці кошти були використані для придбання спірного автомобіля. Окремо піддає сумніву можливість отримання відповідачкою 20.01.2021 року позики у розмірі 500 000,00 грн. від громадянина [PERSON] , оскільки в цей день вона перебувала разом із позивачем та їхніми дітьми у місті Одеса, що підтверджується фотознімками із соціальних мереж та іншими доказами. На думку представника позивача, розписка, яка міститься в матеріалах справи, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя і не доводить особистий характер спірних коштів чи майна, набутого за їх рахунок. Рух справи Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18.09.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12.03.2025 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10.09.2024 року застосовано захід забезпечення позову у вигляді арешту 1/6 (однієї шостої) частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,3 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., зареєстрованої на ім`я відповідачки: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2677308680000, номер відомостей про речове право - 49572727). Судовий розгляд справи У судовому засіданні представники позивача [PERSON] адвокати Винокуров О.В. та Сокол Д.В. підтримали позов з підстав викладених у ньому та просили задовольнити. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Тесля С.М. заперечували проти позову, з підстав, викладених у відзиві та просили суд відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , яка показала, що вона з 01.03.2016 року перебувала у стосунках з позивачем. Зазначала, що у нього ніколи власних коштів та майна не було, оскільки він не працював. Зі слів відповідачки їй відомо, що машина придбана на кошти її батька; [PERSON] , який показав, що він є батьком відповідачки. Зазначив, що позивач жодним чином не приймав участь в купівлі автомобіля марки «MAZDA» моделі «CX-5 Black Edition», саме він допомагав доньці фінансово. Підтвердив, що між ТОВ «Агромир Плюс» та відповідачкою було укладено договір поворотної безвідсоткової допомоги в сумі 500 000,00 грн.; [PERSON] , який показав, що він є дідусем позивача [PERSON] . Зазначив, що у нього з дружиною була квартира по [ADDRESS] , яку вони в подальшому продали та купили іншу, за меншу вартість. В 2020 році до них приїхав їх онук [PERSON] та просив посприяти в придбанні автомобіля, оскільки їм з відповідачкою власних коштів не вистачало. Вони дали позивачу 810 000,00 грн., що залишились від продажу їх квартири. Вже після смерті його дружини, відповідачка [PERSON] приходила до нього до дому та просила нікому не розповідати, що вони давали [PERSON] ці кошти у розмірі 810 000,00 грн., оскільки їй потрібен цей автомобіль. Встановлені судом обставини 14.02.2020 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб. 22.12.2020 року відповідачка уклала з ТОВ «Агромир Плюс» в особі керівника Терені О.А., який є її батьком, договір № 1 про надання строком на один рік поворотної безвідсоткової допомоги у розмірі 415 000,00 грн., які вона отримала 24.12.2020 року готівкою за видатковим касовим ордером від 24.12.2020 року без номеру. 22.01.2021 року відповідачка власноруч написала розписку, відповідно до якої вона отримала на купівлю автомобіля від [PERSON] 500 000,00 грн., які зобов`язалась повернути. 25.01.2021 року відповідачка уклала з ТОВ «ВіДі-Скай» договір №СКмА-0001/025, відповідно до якого придбала за 809 382,00 грн. автомобіль марки «MAZDA» моделі «CX-5 Black Edition», номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] . 10.08.2021 року відповідачка продала вказаний автомобіль за 250 000,00 грн. своїй матері - [PERSON] за договором № 7144/2021/2725976, укладеним у Корсунь-Шевченківському Територіальному сервісному центрі МВС 7144 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області. В листопаді 2021 року відповідачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.09.2022 року у цивільній справі №359/11506/21 шлюб сторін розірвано. Рішення суду набрало законної сили 24.10.2022 року. Отже судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу відповідачкою був придбаний та відчужений автомобіль марки «MAZDA». Проте не встановлено, що продаж автомобіля був здійснений за письмовою згодою позивача, як це передбачено ст. 65 СК України. Оцінка суду При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. У випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна (вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року по справі № 545/2396/20). Позивачем заявлено вимогу про таку компенсацію, проти чого відповідачка заперечує, посилаючись на те, що автомобіль був її особистою власністю, оскільки був придбаний виключно за її особисті кошти, які не є спільними. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Тобто, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504//17). Одним із найвагоміших доказів є підтвердження придбання майна за особисті кошти. Зосередимось на судовій практиці щодо цього. Особисті кошти - це грошові кошти, що належать одному з подружжя і не є результатом спільної праці або спільних доходів подружжя під час шлюбу. Це можуть бути кошти, які належали йому до шлюбу або були отримані під час шлюбу, але не є результатом спільної праці подружжя. Наприклад, грошові кошти, отримані у спадщину або в подарунок. Також частими є випадки, коли майно було придбано за рахунок продажу іншого майна, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Однак наявність в одного з подружжя особистих грошових коштів на момент придбання майна не доводить той факт, що вони були витрачені саме на придбання спірного майна (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц). А також саме собою посилання на те, що спірне майно було придбано хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу квартири, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надав (постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21). Отже, в судовому провадженні необхідно не лише довести саму наявність особистих коштів у одного з подружжя, але й надати належний доказ спрямування зазначених коштів на придбання такого майно. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Передусім суд зауважує, що обидві сторони не заперечували того факту, що вони не мали спільного доходу, який дозволив би їм придбати автомобіль за суму 809 382,00 грн. Позивач стверджував, що автомобіль був придбаний за гроші, які він отримав від своїх дідуся і бабусі. Разом з тим позивач вважав придбаний автомобіль спільним сумісним майном. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що вони з дружиною передали позивачу, який є їх онуком, 810 000,00 грн., які отримали від продажу квартири, оскільки онук просив допомогти в купівлі автомобіля. На спростовання презумпції права спільної сумісної власності на автомобіль, відповідачка вказала на те, що він був придбаний на грошові кошти, які вона отримала у борг та які повернула за рахунок особистих коштів, які не є спільними. Факт запозичення відповідачкою грошових коштів у загальному розмірі 915 000,00 грн. (415 000,00 грн. + 500 000,00 грн.) у грудні 2020 року та січні 2021 року, тобто безпосередньо перед придбанням автомобіля в січні 2021 року, підтверджений письмовими доказами. Разом з тим, відповідачкою не надано доказів на підтвердження повернення нею у готівковій або безготівковій формі ТОВ «Агромир Плюс» - 415 000,00 грн. та [PERSON] - 500 000,00 грн. Дійсно, до реєстрації шлюбу з позивачем, а саме 12.04.2018 року відповідачка уклала з ПАТ «Закритий недиверсификований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Лінтер», від імені та в інтересах якого діяла ТОВ «Компанія з управління активами «Будкепітал», інвестиційний договір № Р/736-2, відповідно до якого набула прав та обов`язків інвестора у будівництві житла. 20.08.2021 року, тобто в період шлюбу з позивачем, відповідачка уклала з [PERSON] договір про відступлення прав та обов`язків в інвестиційному договорі №Р/736-2 від 12.04.2018 року. Проте, зміст цього договору не підтверджує доводів відповідачки про те, що відступлення прав та обов`язків інвестора здійснено за плату, тобто що вона отримала за цим договором будь-які грошові кошти. До того ж, зміст договору про отримання поворотної безвідсоткової допомоги, який також укладено відповідачкою у період зареєстрованого шлюбу, не свідчить про те, що за цим договором відповідачка набуває отримані грошові кошти у особисту приватну власність, а тому цей договір не може спростувати презумпцію спільного сумісного майна подружжя (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18). Зміст боргової розписки, яка також видана відповідачкою у період зареєстрованого шлюбу, також не підтверджує того факту, що позичені відповідачкою кошти використані саме на придбання автомобіля марки «MAZDA». Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачкою не спростована презумпція спільності майна подружжя, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення у порядку поділу майна половини вартості автомобіля, тобто позов є обґрунтованим, проте підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна (відповідна правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року по справі № 545/2396/20). Позивач просив стягнути з відповідачки половину вартості автомобіля у розмірі 513 262,21 грн., виходячи з оцінки, здійсненої експертом на замовлення позивача. Згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи № 475.24СЕ від 23.05.2024 року вартість автомобіля марки «MAZDA» моделі «CX-5 Black Edition» станом на становить 1 026 524,42 грн. Суд вважає наданий позивачем експертний висновок недопустимим доказом, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 102, 106 ЦПК висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відповідно до ст. 42 ЦПК у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Тобто статус учасника справи особа набуває після відкриття провадження, тому висновок експерта, замовлений позивачем та складений до відкриття провадження, суд вважає одержаним з порушенням порядку, встановленого законом, тобто недопустимим доказом. Відповідачка заперечувала проти оцінки, здійсненої на замовлення позивача. Проте не просила призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу. Як встановлено судом, позивачем не надавалась письмова згода позивача на продаж автомобіля за ціною 250 000,00 грн. За даних обставин для правильного вирішення справи суд повинен виходити не з ціни продажу автомобіля, а виходячи з оцінки вартості майна на момент вирішення справи, яка погоджена сторонами, а у разі відсутності такої згоди, виходячи з експертної вартості (така правова позиція висловлена в пунктах 20, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Під час розгляду справи сторони не досягли згоди щодо дійсної ринкової вартості автомобіля та не просили призначити судову автотоварознавчу експертизу. Тому для визначення справедливої вартості автомобіля суд виходить з його оцінки, визначеної на дату його купівлі у період зареєстрованого шлюбу сторін - 809 382,00 грн., оскільки цю оцінку сторони не заперечували. Доказів того, що на момент вирішення справи вартість автомобіля є іншою, сторони суду не надали. Тому суд вважає зазначену оцінку автомобіля справедливою вартістю майна. Відповідно половина вартості автомобіля становить 404 691,00 грн. (з розрахунку: 809 382,00 грн. : 2). Судові витрати У зв`язку з частковим задоволенням позову підлягають частковому стягненню з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору, виходячи з принципу пропорційності. Позивачем заявлено позовну вимогу ціною позову 513 262,21 грн., яку задоволено частково у розмірі 404 691,00 грн., що становить 78,84 % від ціни позову. За вказаною пропорцією підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача документально підтверджені витрати на сплату судового збору, з яких: за подання позову - 5 132,62 грн. та за подання двох заяв про забезпечення позову 1 211,20 грн. (605,60 грн. + 605,60 грн.), а всього 6 343,82 грн. Відповідно 78,84 % від 6 343,82 грн. становить 4 954,95 грн. (з розрахунку: 6 343,82 грн. х 78,84 %), які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Заходи забезпечення позову З урахуванням вимог ч. 7 ст. 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, після завершення цього строку підлягає скасуванню застосований ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10.09.2024 року захід забезпечення позову у вигляді арешту 1/6 (однієї шостої) частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 72,3 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., зареєстрованої на ім`я відповідачки: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -2677308680000, номер відомостей про речове право - 49572727).

Outcome: partial